Справа № 826/8780/17
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8780/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

при секретарі: Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 04 квітня 2017 року № 21-17 про залишення без розгляду скарги;

- зобов`язати ДМС України розглянути скаргу на наказ ГУ ДМС України в м. Києві № 631 від 09 грудня 2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовано тим, що позивач отримав повідомлення про залишення без розгляду його скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладене у повідомлені № 63 від 13 квітня 2017 року, але в ньому не вказано, чому його скаргу залишили без розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року даний адміністративний позов задоволено повністю.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС України в м. Києві повідомило позивача про залишення без розгляду його скарги, однак не зазначило обставини, що слугували підставою прийняття такого рішення, а також не вказано порядок оскарження такого рішення. Крім того, у своїй скарзі позивач ставив питання про поновлення йому строків для подачі скарги, однак відповідач не надав оцінку поважності причин неподання скарги в строк, встановлений законом.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що рішення ДМС України від 04 квітня 2017 року № 21-17 про залишення без розгляду скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві № 631 від 09 грудня 2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки позивачем було пропущено встановлений законом строк подання такої скарги.

Позивач, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду відзив на скаргу, в якому заперечував проти її задоволення та просив провести судове засідання без його участі.

Представник відповідача просив про задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, наполягав на протиправності оскаржуваного ним судового рішення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Таджикистан, за національністю таджик , за віросповідання мусульманин (суніт), 13 серпня 2016 року легально прибув до України з Туреччини повітряним транспортом.

Позивач зазначив, що країну походження він покинув 05 вересня 2014 року та спочатку поїхав до Російської Федерації, а потім до Туреччини.

11 листопада 2016 року позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання стати жертвою переслідування за віросповіданням..

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 09 грудня 2016 року № 631 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у п.1 та 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

16 січня 2017 року позивач, не погодившись з відмовою в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся зі скаргою до ДМС України.

Державною міграційною службою України рішенням від 04 квітня 2017 року № 21-17 було залишено без розгляду скаргу позивача у зв`язку з тим, що її подано після закінчення строків встановлених законом.

Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві направило позивачу Повідомлення від 07 квітня 2017 року № 63 про залишення без розгляду його скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві.

Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Слід наголосити на тому, що позивач оскаржує саме рішення про залишення його скарги без розгляду, а не рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно ч. 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч.1 статті 12 Закону рішення органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому порядку до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до п.8.3. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649), за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: в) про залишення скарги без розгляду.

Підпунктом «г» пункту 8.4. Правил №649 встановлено, що ДМС України залишає скаргу без розгляду, якщо скаргу подано після закінчення строків, визначених Законом.

Згідно п.8.7 Правил №649 у разі надходження від ДМС рішень, передбачених підпунктами "б", "в" пункту 8.3 цього розділу, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі письмове повідомлення про відхилення чи залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 38), з викладенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження, про що робиться відповідний запис у журналі реєстрації видачі повідомлень.

Отже, з наведених норм вбачається, що для подання скарги до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено строк у п`ять робочих днів.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом ГУ ДМС в м. Києві від 09 грудня 2016 року №631 гр. ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту. Відповідне повідомлення №285 було направлено позивачу 14 грудня 2016 року та отримано ним 19 грудня 2016 року.

Проте, скаргу до ДМС представником позивача було подано лише 16 січня 2017 року. При цьому, кінцевий строк направлення такої скарги до відповідача сплинув 26 грудня 2016 року.

Водночас слід зазначити, що посилання представника заявника щодо несвоєчасної подачі скарги до ДМС на перебування останнього в Київському слідчому ізоляторі не може вважатися поважною причиною пропуску строку, та, відповідно, таким, що може бути підставою для поновлення пропущених строків, оскільки, зокрема, договір про надання правової допомоги № РМ-788-1 був укладений лише 13 січня 2017 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що діючим законодавством України не передбачена процедура поновлення строків на подання скарги на рішення про відмову в оформленні документів щодо вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Між тим, як вбачається з матеріалів особової справи № 2016КУІУ0111, позивач ознайомлений під підпис зі своїми правами та обов`язками, як шукача захисту, у частині можливості отримати безоплатну правову допомогу в установленому порядку (с.13 о/с), що, в свою чергу, дає підстави обґрунтовано стверджувати про те, що об`єктивних перешкод для своєчасної подачі скарги він не мав.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини пропуску строку звернення зі скаргою на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наданої відповідачем до суду копії скарги позивача неможливо встановити причини пропуску строку подання скарги, оскільки, надані не всі сторінки скарги, а саме: відсутні сторінки 2 та 4. Отже, суд позбавлений можливості встановити поважність пропуску строку подання скарги.

Відповідно до ч. 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судовий процес у суді першої інстанції відбувався в порядку письмового провадження. Приймаючи рішення, суд зазначив, що позивачем не надано суду аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини пропуску строку звернення зі скаргою на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а з наданої відповідачем скарги позивача неможливо встановити причини пропуску строку подання скарги, оскільки, надані не всі сторінки скарги, тому він позбавлений можливості встановити поважність пропуску строку подання скарги. При цьому, судом не було витребувано у ДМС задля об`єктивного розгляду справи пропущених сторінок скарги.

Відповідачем же в апеляції було зазначено, що сторінки 2, 4 скарги позивача були відсутні із технічних причин у зв`язку переїздом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції та на підтвердження своєї позиції долучено до матеріалів справи скаргу позивача в повному обсязі. Вказані докази прийняті апеляційним судом до розгляду, оскільки, на думку колегії суддів, вони мають безпосереднє значення для оцінки прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та не були подані до суду першої інстанції з поважних причин.

При цьому, проаналізувавши зміст повного тексту скарги позивача, суд дійшов висновку, що, як вірно зазначав відповідач, позивач не обґрунтував пропуск строку звернення зі скаргою до ДМС поважними причинами.

Щодо твердження суду першої інстанції про те, що при досліджені повідомлення від 07 квітня 2017 року № 63 ним встановлено, що ГУ ДМС України в м. Києві повідомило позивача про залишення без розгляду його скарги, однак не зазначило обставини, що слугували підставою прийняття такого рішення, а також не зазначено порядку оскарження такого рішення.

Апеляційний суд з даним твердженням не погоджується та зазначає, що ГУ ДМС України в м. Києві у наведеному повідомленні з посиланням на статтю 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вказано на можливість оскарження повідомлення про залишення скарги без розгляду протягом п`яти робочих днів.

Також суд звернув увагу, що в поданій до ДМС України скарзі позивач ставив питання про поновлення йому строків для подачі скарги, але відповідач у прийнятому рішенні не розглянув поважність причин неподання скарги в строк встановлений законом.

Між тим, апеляційний суд вважає дане твердження безпідставним та необґрунтованим, оскільки з Висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 березня 2017 року, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення від 04 квітня 2017 року №21-17, вбачається, що відповідач розглянув наведені позивачем причини пропуску строку подання скарги, оцінив їх та визнав неповажними. При цьому, суд зазначає, що той факт, що відповідач в оскаржуваному рішення не відобразив зазначених дій та їх мотивів не свідчить про їх відсутність взагалі, в той час як їх існування підтверджується іншими наявними у справі доказами.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми права колегія суддів дійшла висновку, що ДМС правомірно прийняло рішення від 04 квітня 2017 року №21-17 про залишення без розгляду скарги адвоката Могили Д.В. від 16 січня 2017 року, який діє в інтересах громадянина Таджикистану ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № РМ-788-1, на наказ ГУДМС в місті Києві від 09 грудня 2016 року № 631 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, у зв`язку з чим вона підлягає задоволенню.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обставини справи було з`ясовані неповно, та як наслідок було прийняте необґрунтоване судове рішення, що є підставою для його скасування апеляційним судом та прийняття нового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку