Справа № 1.380.2019.003905
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.003905
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Григоришина В.В. ,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Трускавецької міської ради Львівської області (82200, Львівська обл., м.Трускавець, вул.Бориславська, 2) про зобов`язання Трускавецької міської ради Львівської області ухвалити рішення щодо приватизації земельної ділянки площею 214 кв.м., яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовано тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, з підстав відсутності виготовленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У позові також позивач неодноразово наголошує, що з метою приватизації відповідної земельної ділянки звертався із заявами до Трускавецької міської ради про передачу такої безоплатно у власність, проте відповідачем не вчинено жодних дій, зокрема, з приводу розгляду його заяв.

За таких обставин, позивач вважає, що відповідача слід зобов`язати вчинити дії - ухвалити рішення щодо приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні й необхідна для обслуговування житлового будинку (1/2 частини), що йому належить та господарських будівель.

Ухвалою судді від 02.08.2019 року було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 13.08.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та за клопотанням позивача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

03.09.2019 року від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов до суду відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що оскільки позивач не виготовив технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, тому позовні вимоги є передчасними й відсутні підстави для зобов`язання Трускавецької міської ради приймати рішення щодо приватизації такої земельної ділянки. Окрім того, відповідач наголосив, що ним не приймалося жодних рішень про відмову у передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 214 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . У спростування тверджень позивача відповідач у відзиві також відзначив, що заява ОСОБА_1 від 14.03.2019 року про надання, відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України, безоплатно у власність земельної ділянки, на якій розташована частина його власного житлового будинку була розглянута відповідачем, про що листом від 08.094.2019 року за №03-Б-304 надано вичерпну та обґрунтовану відповідь.

04.09.2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Ухвалою судді від 11.09.2019 року було постановлено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи №1.380.2019.003905 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

30.09.2019 року від позивача надійшла до суду заява про уточнення позовних вимог та учасників справи. У судовому засіданні, що відбулося 16.10.2019 року судом прийнято до розгляду вказану заяву та протокольною ухвалою суду від 16.10.2019 року здійснено заміну третьої особи - Міністерства економічного розвитку і торгівлі на належну - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, просив суд позов задоволити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Третя особа явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, хоча своєчасно та належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Окрім того, правом на подання пояснень по суті спору третя особа не скористалася.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши доводи позову, відзив на нього та письмові пояснення, зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно довідки КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.03.2019 року №455, будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 (1/2 ч.) та ОСОБА_3 (1/2 ч.) на підставі договору дарування від 05.06.1990 року , акту прийомки від 23.05.1994 року, рішення від 24.05.1994 року №245-р, свідоцтва про спадщину від 22.11.1960 року.

Рішенням Трускавецького міського народного суду Львівської області від 09.12.1991 року у справі №2-179-1991 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про реальний розподіл будинку, окрім іншого, було виділено у користування ОСОБА_1 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 214 кв.м.

14.03.2019 року позивач звернувся до Трускавецької міської ради із заявою, в якій просив передати йому безоплатно у власність земельну ділянку площею 214 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Виконавчий комітет Трускавецької міської ради Львівської області листом від 08.04.2019 року №03/Б-304 повідомив позивача, що він має право замовити в ліцензованій організації виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) без рішення сесії Трускавецької міської ради. У подальшому, відповідно до виготовленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) міською радою приймається рішення про передачу/відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування.

Окрім того, позивач звертався до юридично-землевпорядної фірми Трускавецького виробничого відділу з проханням замовити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, проте таке звернення залишилось без належного реагування.

З метою приватизації спірної земельної ділянки та у зв`язку із неприйняттям відповідачем жодних рішень щодо узаконення останньої, позивач звернувся до суду з означеним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з ст.38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Відповідно до ст.40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Як передбачено ч.2 ст.116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частин восьмої-десятої статті 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно п.«г» ч.1 та ч.3 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Разом з тим, правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, визначаються нормами Закону України «Про землеустрій» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абз.13 ст.1 Закону України «Про землеустрій», технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

В свою чергу, згідно з абз.4 ст.1 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Отже, законодавство розрізняє проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) як два різних види документації із землеустрою. Відповідно, кожна з них виготовляється в залежності від обставин, вказаних заявником в клопотанні та прийнятих за результатами розгляду такого рішень. При цьому, незважаючи на те, що розроблення таких видів документації направлені на отримання земельної ділянки у власність (користування), кожен з них має свій порядок та особливості, які фактично залежать від того, чи є земельна ділянка сформованою в розумінні ЗК України з дотриманням усіх умов визначених цим Кодексом.

Як передбачено ст.19 Закону України «Про землеустрій», до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать:

а) організація і здійснення землеустрою;

б) здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою;

в) координація здійснення землеустрою та контролю за використанням і охороною земель комунальної власності;

г) інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм;

ґ) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.

Згідно з ст.20 Закону України «Про землеустрій», землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі:

а) розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель;

б) встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою, у тому числі визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України;

в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок;

г) встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути);

ґ) організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою;

д) виявлення порушених земель і земель, що зазнають впливу негативних процесів, та проведення заходів щодо їх відновлення чи консервації, рекультивації порушених земель, землювання малопродуктивних угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, заболочення, вторинного засолення, висушення, ущільнення, забруднення промисловими відходами, радіоактивними і хімічними речовинами та інших видів деградації, консервації деградованих і малопродуктивних земель.

В силу ч.9 ст.55 Закону України «Про землеустрій» якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку без надання дозволу Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст.22 ЗУ «Про землеустрій», землеустрій здійснюється на підставі:

а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою;

б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою;

в) судових рішень.

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Одним з видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно з ст.30 ЗУ «Про землеустрій», погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому, з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №808/3081/17.

Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами, що Виконавчий комітет Трускавецької міської ради листом від 08.04.2019 року №03/Б-304 рекомендував позивачу замовити у ліцензованій організації виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) без рішення сесії Трускавецької міської ради.

Окрім того, позивачу повідомлено, що у відповідності до виготовленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Трускавецька міська рада прийматиме рішення про передачу або відмову у передачі земельної ділянки у власність.

Судом досліджено, що також не спростував позивач у судовому засіданні, що станом на день розгляду справи ОСОБА_1 не надав відповідачу жодної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 214 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Тож, враховуючи те, що позивач не здійснив передбачених земельним законодавством дій, а також, зважаючи на те, що відповідач не приймав рішень про відмову у передачі ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 214 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 , тому, на переконання суду, відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо посилань позивача на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 . не знаходиться в межах першої зони санітарної охорони мінеральних джерел, оскільки м.Трускавець не володіє статусом курорту суд такі оцінює критично.

Радою Міністрів України РСР 16.12.1982 року прийнято постанову №614, якою затверджено Положення про курорт Трускавець. У п.13 цього Положення передбачено, що межі округу санітарної охорони курорту, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР від 09.11.1981 року №548.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 09.11.1981 року №548 «Про межі округів і зон санітарної охорони курортів Трускавець Львівської області і Євпаторії у Кримській області» затверджено у додатках до цієї постанови, зокрема, межі округів і зон санітарної охорони курорту Трускавець Львівської області й план санітарно-оздоровчих заходів в округах та зонах санітарної охорони курорту Трускавець.

Постановою Верховної Ради України №1545-ХІІ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти з законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Наведені обставини знайшли своє підтвердження у рішеннях Львівського окружного адміністративного суду у справах №813/3292/17 від 12.12.2017 року, №813/2140/18 від 18.12.2018 року.

Щодо посилань позивача на те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із заявами про передачу земельної ділянки у власність, проте належної відповіді не отримав суд відзначає наступне.

Матеріалами справи стверджується, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 14.03.2019 року про надання йому, відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України, безоплатно у власність земельну ділянку площею 214 кв.м. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 , на якій розташована частина власного житлового будинку.

Водночас, у матеріалах справи наявна копія листа-відповіді від 08.04.2019 року за №03/Б-304 Виконавчого комітету Трускавецької міської ради, з якої вбачається, що вищевказана заява позивача розглянута, із наданням вичерпної та обгрунтованої відповіді.

Вказане спростовує твердження позивача щодо порушення вимог Закону України «Про звернення громадян».

Більше того, суд зауважує, що у даному спорі позивач не оскаржує надання/ненадання відповіді на запит, відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а відтак, наведене не є предметом дослідження у справі, що розглядається.

Згідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, суд враховує, що, згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A №303-A, п.29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа №802/2236/17-а).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

За наслідками розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатні та допустимі докази на спростування вищенаведених у позові обставин, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Трускавецької міської ради Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 21 жовтня 2019 року.