Справа № 400/201/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/201/19
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Запорожана Д.В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 08.05.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

01.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ТУ ДСА України в Миколаївській області, в якому просив суд стягнути на його користь 4350 грн. суддівської винагороди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час виплати йому суддівської винагороди за вересень 2016 року відповідачем протиправно та без його згоди було утримано кошти у розмірі 4350 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ТУ ДСА України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 необгрунтовано утриману з суддівської винагороди суму в розмірі 4350 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2017 року скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року та прийнято нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2017 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ТУ ДСА України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 необґрунтовано утриману з суддівської винагороди суму в розмірі 4350 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ТУ ДСА України в Миколаївській області 20.06.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 з 20.03.2015 року працює на посаді судді Ленінського району м. Миколаєва та отримує суддівську винагороду відповідно до ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В серпні 2016 року згідно розрахункового листа судді ОСОБА_1 . було нараховано на картковий рахунок премію в розмірі 4350 грн.

Однак, в подальшому, відповідач своїм наказом №53/1-од/у від 16.09.2016 року вирішив відрахувати із суддівської винагороди суддів, зокрема, з ОСОБА_1 , помилково нараховану премію за серпень 2016 року, яка в свою чергу, була помилково нарахована деяким суддям відповідно до ч.1 ст.127 Кодексу Законів про Працю України, у зв`язку із збоєм програмного забезпечення «ЛІСТА».

На виконання вказаного вище наказу, у вересні 2016 року з суддівської винагороди позивача було здійснено утримання 4350 грн. за позицією «премія».

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Повторно вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та, в свою чергу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Частиною 1 та 2 ст.133 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Однак, ч.1 та п.1 ч.2 ст.127 Кодексу законів про працю України передбачає, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

При цьому, пленумом Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору (п.24).

Прикладом рахункової (лічильної) помилки може бути отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Отже, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Разом з тим, зазначена відповідачем підстава для утримання зайво виплаченої премії, як збій програмного забезпечення «ЛІСТА», на думку судової колегії, не є законною і обґрунтованою та не може бути визначена, як різновид лічильної (рахункової) помилки.

Також, ще необхідно вернути увагу, що згідно п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Так, як вбачається з матеріалів справи та постанови Верховного Суду від 28.11.2018 року, судова колегія касаційного суду, скасовуючи попередні рішення судів по даній справі та направляючи її на новий розгляд до суду 1-ї інстанції зазначила, що наведені приписи ст.127 КЗпП України та ст.1215 ЦК України пов`язують відрахування із заробітної плати з фактом зайвої виплати відповідних коштів, а отже про необхідність встановлення факту виплати або не виплати спірних коштів під час виплати суддівської винагороди за серпень 2016 року

Тобто, як зазначив суд касаційної інстанції, вказані обмеження щодо відрахування власником або уповноваженим ним органом із заробітної плати працівників (повернення безпідставно набутого майна) застосовується саме щодо виплачених коштів, а не тих що лише нараховані.

Як передбачено ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Так, як встановлено судами обох інстанцій, в серпні 2016 року згідно розрахункового листа (а.с.169,170) ОСОБА_1 , нараховано на картковий рахунок премію в розмірі 4350 грн., що є підтвердженням їх отримання позивачем.

Отже, оскільки у разі наявності помилок у нарахуванні заробітної плати (якою не є збій у програмному забезпеченні), роботодавець має право здійснити відрахування із заробітної плати робітника лише у разі його згоди, коли він не оспорює підстав і розміру відрахування, а відповідач не надав доказів надання згоди позивачем щодо відрахування помилково нарахованих коштів, та оскільки останній по суті оскаржив дії відповідача з цього приводу, т.б. фактично висловив незгоду з таким відрахуванням, судова колегія, з врахуванням правової позиції Верховного Суду по даній справі, викладеної у постанові від 28.11.2018 року, приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про необґрунтованість дій відповідача щодо утримання з ОСОБА_1 вже нарахованих виплат та, відповідно про наявність усіх підстав для задоволення позовних вимог.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції грубих порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм свою правову оцінку. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18.10.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Д.В. Запорожан

Т.М. Танасогло