Справа № 340/2408/19
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року м. Кропивницький Справа № 340/2408/19

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Кіровським ВМ Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області 25.10.2004 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до відповідача:

Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (, адреса: вул. Соборна, 7а, м. Кропивницький, 25009)

про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду, з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплатити різницю між фактично отриманою і призначеною пенсією з липня 2018 року в розмірі 82 041,10 грн.;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається, на те, що йому призначена пенсія за віком у розмірі 1435,00 грн. відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказує, що при особистому перерахунку нарахованої йому пенсії ним було виявлено неточності у її нарахуванні, після чого позивач звернувся до органів пенсійного фонду і даний недолік було виправлено та розмір пенсії збільшився до 7699,00 грн. Водночас, позивач вважає, що таке нарахування повинно було бути здійснено з липня 2018 року, тобто з моменту взяття на облік до органів пенсійного фонду, за таких обставин звернувся із відповідною заявою до управління Пенсійного фонду у Кіровоградській області про вказівку на право на отримання виплати пенсії у розмірі 7699,79 з липня 2018 року, та просив здійснити відповідний перерахунок, однак, листом позивачу відмовлено у здійсненні такого перерахунку, тому просить задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою суду від 28.209.2019 року по справі відкрито спрощене провадження без виклику сторін (а.с.1).

Вказана ухвала направлена учасникам справи за правилами визначеними Кодексом адміністративного судочинства України, та учасниками справи отримана, про що свідчать відповідні поштові рекомендовані повідомлення про вручення судової кореспонденції (а.с.13-14,140).

Представник відповідача своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов скористався, подав до суду письмовий відзив, в якому викладено позицію контролюючого органу та наголошено на правомірності дій посадових осіб управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області із чітким дотриманням норм чинного законодавства. Також подано копії матеріалів пенсійної справи (а.с.53-138,141-144).

Позивач на виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України надіслав до суду відповідь на відзив (а.с.145-147).

Позивачем подано заперечення на відповідь на відзив.

Згідно до ст. ст. 262, 263 КАС України, дану справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Кіровським ВМ Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області 25.10.2004 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 , є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.54-55,72-74).

З липня 2018 року позивачу було призначено пенсію в розмірі 1435,00 грн., після перерахунку в серпні 2019 року призначено пенсію у розмірі 7699,79 грн.

З огляду на такий перерахунок, позивач не погоджується із виплатою пенсії у розмірі 7699,79 грн. лише з вересня 2019 року, звернувся до відповідача із відповідним листом.

Водночас, листом від 13.09.2019 року №561/Щ-11 Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області повідомило позивача, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.08.2019 року та доданих до неї довідок про заробітну плату від 27.08.2019 року №4,5,6 проведено перерахунок пенсії з 01.09.2019 року. Розмір пенсії з 01.09.2019 року склав 7699,79 грн., доплату по проведеному перерахунку з 01.09.2019 року по 30.09.2019 рік у сумі 5072,23 грн. буде здійснено у жовтні разом з пенсією за жовтень. Додатково повідомлено, що відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Тому, з липня 2018 року була нарахована пенсія в сумі 1435,00 грн., відповідно ця сума виплачувалась, підстави для виплати пенсії з липня 2018 року у сумі 7699,79 грн. відсутні (а.с.8).

Не погоджуючись із такою відмовою у здійсненні виплати пенсії у сумі 7699,79 грн. лише з вересня 2019 року, вважаючи, що має право на отримання такого розміру пенсії з липня 2018 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них та їхніх сімей.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст. 77 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки відповідач по справі в силу норм статті 5 КАС України є суб`єктом владних повноважень, то застосуванню при розв`язанні спору підлягають норми ч. 2 ст. 77 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

На виконання зазначених конституційних приписів Законом України „Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393) унормовано, зокрема, порядок звернення громадян до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, заявами або клопотанням та скаргами про їх порушення та встановлено порядок і строки надання відповідей на такі звернення відповідними суб`єктами.

Так, згідно зі статтею 1 Закону №393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393 визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №393 звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

У свою чергу, відповідно до статті 15 Закону №393 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.

При цьому, стаття 20 Закону №393 зобов`язує вищезазначених суб`єктів розглядати і вирішувати звернення у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

За таких умов відповідь відповідача, викладену у листі від 13.09.2019 року №561/Щ-11, суд вважає належним виконанням вимог Закону України „Про звернення громадян".

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії. Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Позивач просить суд призначити йому та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією з липня 2018 року у розмірі 82043,10 грн.

З матеріалів справи встановлено, що в розрахунок пенсії позивача взято заробітну плату за періоди роботи з 01.07.2000 року, стаж після 2004 року та обраховано за даними системи персоніфікованого обліку та складає 28 років 7 місяців 24 дні, що даними пенсійної справи позивача (а.с.55,66-68).

Разом з тим, позивачем 08.07.2019 року подано до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області заяву про здійснення перерахунку його пенсійного забезпечення із урахуванням долученої ним довідки №4 від 26.04.2019 року ТОВ «НКТ» (а.с.126).

Так, судом встановлено, що відповідачем проведено перерахунок його пенсійного забезпечення із урахуванням поданої ним довідки, та вбачається, що розмір його пенсійного забезпечення після перерахунку склав 7699,80 грн. (а.с.129).

Поряд з цим, суд зауважує, що Головним управлінням пенсійного фонду у Кіровоградській області ОСОБА_1 було надіслано детальний розрахунок нарахованої йому та виплаченої суми пенсії у розрізі відповідних періодів (а.с.9).

З матеріалів пенсійної справи позивача вбачається, що до складу пенсійного забезпечення позивача, управлінням були враховані відомості із наданих ним до заяви про нарахування пенсії, довідок та відомостей персоніфікованої системи обліку.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі. Додатково за бажанням особи можуть бути виключені періоди строкової військової служби, навчання, догляду за особою з інвалідністю I групи або дитиною з інвалідністю віком до 16 років, за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, за період з 1 липня 2000 року до 1 січня 2005 року, а також періоди, коли особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до пунктів 7, 8 і 9 статті 11 цього Закону. У всіх випадках, крім випадку, передбаченого абзацом другим цієї частини, період, за який враховується заробітна плата, не може бути меншим, ніж 60 календарних місяців.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Порядок прийняття та оформлення документів для призначення пенсії за віком врегульовано «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п. 7 Порядку №22-1 до заяви про призначення (перерахунок) пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж та довідка про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 01.07.2000 року, а починаючи з 01.07.2000 року індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку.

Пунктом 17 цього Порядку передбачено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

В той же час п. 43 Порядку гарантує, що право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що відповідні Управління пенсійного фонду України здійснюють зокрема, перерахунок пенсії саме на підставі тих документів, які надані заявником до органу, що здійснює такий перерахунок та вимагають всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

Відтак, з огляду на викладене та встановлені фактичні обставини справи суд приходить до висновку, що відповідачем здійснено обрахунок пенсійного забезпечення ОСОБА_1 на підставі наданих ним документів для здійснення такого обрахунку та за допомогою системи персоніфікованого обліку, тому суд не вбачає протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду у Кіровоградській області відносно ОСОБА_1

Щодо наполягання відповідача на застосуванні шестимісячного строку звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак, рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає та виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів моральної шкоди позивач послався на те, що не виплата з липня 2018 року його пенсії у розмірі після здійсненого перерахунку, спричинили моральні страждання, що потягли лікування, що підтверджуються випискою із медичної карти хворого.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Судом беруться до уваги правова позиція Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі "Смирнова проти Росії" (Case of Smirnova v. Russia) (Заяви № 46133/99 і 48183/99) від 24 липня 2003 року, за якою „деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (див. рішення у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства" (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96). Але це не заважає Суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування".

Водночас, суд зауважує, що під час розгляду справи судом не встановлено бездіяльності чи протиправних дій Головного управління пенсійного фонду України при здійснені нарахування та перерахунку пенсії ОСОБА_1 , тому у суду відсутні підстави для присудження моральної шкоди позивачу.

Суд звертає увагу позивача на те, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

За сукупністю наведених фактичних обставин справи у сув`язі із аналізом чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог позивача, та звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати розподілу у відповідності до статті 139 КАС України не підлягають.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 260-263 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Кіровським ВМ Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області 25.10.2004 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (, адреса: вул. Соборна, 7а, м. Кропивницький, 25009) про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 виплатити різницю між фактично отриманою і призначеною пенсією з липня 2018 року в розмірі 82 041,10 грн. та стягнення на користь ОСОБА_1 , моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. - відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст.ст.255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії. Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько