Справа № 480/3176/19
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2019 р. Справа № 480/3176/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:
- визнати рішення, оформлене листом від 15.07.2019 №3322, про відмову відповідача у внесенні змін з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018, наказу командира частини №126 від 24.05.2017 до наказів про виключення із списків особового складу №69, та відповідного наказу по особовому складу, стосовно обставин та причин загибелі солдата ОСОБА_2 протиправним;
- скасувати наказ по стройовій частині № 69 від 08.09.2017 про виключення солдата ОСОБА_2 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та відповідний наказ стосовно солдата ОСОБА_2 по особовому складу;
- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу №69 від 08.09.2017 по стройовій частині та відповідного наказу по особовому складу з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018 та наказу № 126 від 24.05.2017, та зазначити в цих наказах про пов`язаність причини смерті (загибелі) солдата ОСОБА_2 з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини);
- зобов`язати відповідача скласти та направити до Краснопільського РВК нове повідомлення про дійсні обставини та причину смерті ОСОБА_2 із зазначенням, що він загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини).
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 09.07.2019 позивач звернулася до в/ч НОМЕР_1 із вимогою щодо внесення змін до наказу про виключення із списків особового складу солдата ОСОБА_2 від 08.09.2017 №69, до акту службового розслідування та наказу про результати службового розслідування обставин загибелі ОСОБА_2 від 04.09.2017 №396, однак листом від 15.07.2019 №3322 відповідач відмовив у внесенні змін до вищезазначених документів щодо обставин та причин загибелі ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивач звернулася до суду із даним позовом.
Ухвалою суду від 22.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
16.09.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.48-19), у якому заперечує проти позовних вимог в повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. Зокрема, зазначає, що в ході службового розслідування встановлено всі обставини загибелі ОСОБА_2 . Згідно лікарського свідоцтва про смерть №251 від 15.08.2017, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок травматичного шоку, сукупна травма тіла. Службове розслідування проведено з додержанням вимог Інструкції про порядок проведення службового розслідування у ЗС України, затвердженої Міністром оборони України №82 від 15.03.2004.
07.10.2019 представник позивача подав відповідь на відзив (а.с.60-63), у якій зазначає, що позиція відповідача викладена у відзиві не містить доказів на спростування позиції позивача, яка викладена у позові. Так, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач разом з тим, визнає факт перебування загиблого ОСОБА_2 у відрядженні в зоні АТО та знаходження в підпорядкуванні командира ОТУ "Донецьке" керівника АТО на території Донецької та Луганської областей в районі бойового призначення для виконання службових (бойових), що підтверджується наказом №126 від 24.05.2019.
Крім того, зазначає, що факт загибелі військовослужбовця в період перебування у відрядженні в зоні активних бойових дій в розпорядженні керівника АТО є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_2 знаходячись в зоні проведення АТО, виконував обов`язки військової служби, що повністю узгоджується з ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Разом з тим, факт загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби не відображений ні в акті службового розслідування, ні в наказах по особовому складу та стройовій частині про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу, ні в сповіщенні про смерть до Краснопільського РВК з боку командира частини, на підставі якого складається сповіщення про смерть родині загиблого, та яке є підставою для порушення питання про пільги та допомогу.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, що 19.08.2016 військовою частиною НОМЕР_1 з ОСОБА_2 укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки.
Згідно витягу із наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.05.2017 №126 ОСОБА_2 станом на 24.05.2017 вважається таким, що вибув в оперативне підпорядкування командира ОТУ "Донецьк" керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в районі бойового призначення для виконання службових (бойових) завдань (а.с.12).
Зі змісту сповіщенням про смерть за №1287 від 08.09.2017 (а.с.10), на підставі якого, в подальшому видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 від 18.08.2017 (а.с.11), вбачається що 15.08.2017 ОСОБА_2 помер.
Судом також встановлено, що відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018 травма солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 , 1993 р.н.: "Сукупна травма тіла", яка і стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та підтверджується: лікарським свідоцтвом про смерть №251 від 16.08.2017 "Добропільського відділення судово-медичної експертизи" та свідоцтвом про смерть № НОМЕР_4 , яке видане Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області 18.08.2017 року - травма і причина смерті одержані в результаті нещасного випадку, "ТАК", пов`язані з проходженням військової служби (а.с.14).
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 №497 від 11.09.2017 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, солдат ОСОБА_2 , дійсно в період з 24.05.2017 по 15.08.2017 брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.13).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №69 від 08.09.2017, солдата ОСОБА_2 водія електрика радіо взводу польового вузла зв`язку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті травматичного шоку, сукупної травми тіла, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08.09.2017 (а.с.50).
У подальшому, вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі №227/3134/17 встановлено, що 15.08.2017, приблизно о 23 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи технічно справним трактором «Фатон-ТФ-200», без реєстраційного номеру, який належить на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2010 громадянину ОСОБА_4 , діючи в порушення п.п.2.1,2.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.2.1 - Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п. 2.9 - Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 км/годину по проїжджій частині АДРЕСА_1 , з боку автодороги сполученням «Добропілля-Краматорськ» у напрямку будівлі сільської ради.
Проїжджаючи ділянку вказаної дороги, розташовану по АДРЕСА_1 , в районі магазину «Продукти», діючи в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; проявляючи злочинну самовпевненість, діючи необережно, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, перебуваючи під дією алкоголю, не маючи перешкод технічного характеру, не вибрав безпечну швидкість руху керованого ним трактора «Фотон ТФ-200», без реєстраційного номера, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, втратив курсову стійкість транспортного засобу, що призвело до зміни його напрямку руху та некерованості, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який знаходився на проїжджій частині біля лівого краю дороги.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пішохід ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Так, ОСОБА_2 було спричинено тілесні ушкодження.
За порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_2 , тобто, злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, засуджений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-17).
У подальшому ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 , звернулася до в/ч НОМЕР_1 із вимогою на підставі, зокрема, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі №227/3134/17, наказу командира частини №126 від 24.05.2017 внести зміни до наказу про виключення із списків особового складу солдата ОСОБА_2 від 08.09.2017 №69, до акту службового розслідування та наказу про результати службового розслідування обставин загибелі ОСОБА_2 від 04.09.2017 №396, щодо зазначення обставин та причин смерті загибелі сина, у задоволенні якої відповідачем було відмовлено.
Посилаючись на те, що зміст та формулювання обставин загибелі сина у вищевказаних документах мають суттєве значення для вирішення питань, пов`язаних із соціальним захистом родини загиблого, позивач звернулася до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку) визначені Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 82 від 15.03.2004 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 р. за № 385/8984 (яка діяла на момент проведення службового розслідування) (далі Інструкція № 82).
Відповідно до п. 1.2 Інструкції № 82 службове розслідування проводиться у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду; невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичної сили, зброї або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільного населення; порушення правил несення вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити тяжкі наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.
Згідно з п. 3 Інструкції № 82 розслідуванням повинно бути встановлено: наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції № 82, за результатами службового розслідування складається акт, у якому, крім положень, що визначені пунктом 3 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; підстави службового розслідування; час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття); обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення; пропозиція щодо притягнення винних осіб до відповідальності; інші заходи, які пропонується здійснити.
Згідно з п. 5.5 Інструкції № 82 рішення за результатами службового розслідування може бути оскаржено зацікавленими особами в порядку, встановленому розділом 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2017 "Про результати службового розслідування" ОСОБА_2 у вечірній час самовільно залишив розташування військової частини і з друзями (військовослужбовцями) проводив час у барі. Причиною смерті є наїзд трактора на ОСОБА_2 , за кермом якого був один із друзів, з яким вони вживали спиртні напої. Відповідно до висновку експерта Добропільського відділення судово-медичної експертизи від 16.08.2017 №232 ОСОБА_2 на час смерті перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з актом службового розслідування щодо участі військовослужбовця в ДТП, у якому загинув солдат ОСОБА_2 , пішохід травмований при зіткненні з трактором при яких відбулася травма: пішохід, травмований при зіткненні з трактором.
Суд зауважує, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що є врегульованими ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.
Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.
Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані.
Відтак, акт службового розслідування, не набуває статусу рішення в розумінні приписів КАС України, не є актом державного чи іншого органу в розумінні цього Кодексу, оскільки такий акт не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і не має обов`язкового характеру для особи щодо якої проводилася перевірка, оскільки не містить обов`язкового припису для нього, а відтак не є правовим актом індивідуальної дії.
Крім того, суд зауважує, що ні нормами Інструкції № 82, ні жодним іншим нормативно-правовим актом не передбачено порядку та підстав виключення з акту вже проведеного службового розслідування, певних фактів чи обставин.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу №69 від 08.09.2017 по стройовій частині та відповідного наказу по особовому складу з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018 та наказу № 126 від 24.05.2017, та зазначити в цих наказах про пов`язаність причини смерті (загибелі) солдата ОСОБА_2 з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини), а також зобов`язання відповідача скласти та направити до Краснопільського РВК нове повідомлення про дійсні обставини та причину смерті ОСОБА_2 із зазначенням, що він загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини), то суд зазначає наступне.
Військовослужбовці, які померли від захворювання або загинули в результаті подій, стихійного лиха і нещасних випадків, а також безвісти відсутні, після встановлення причин і обставин смерті (загибелі), розслідування причин відсутності і отримання підтверджувальних документів виключаються наказом по стройовій частині зі списків особового складу військової частини.
Наказ по стройовій частині є підставою для відправки в районний (об`єднаний, міський) військовий комісаріат сповіщення про смерть (загибель) військовослужбовця, відправки за належністю власних речей, цінностей і особистих документів померлого (загиблого), а також для внесення до облікових документів даних про час і причину виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Сповіщення про смерть (загибель) (додаток 32) військовослужбовця складається у двох примірниках. Перший примірник сповіщення разом із свідоцтвом про смерть, отриманим від органів РАЦС або з дипломатичних представництв (консульських установ) України, висилається районному (об`єднаному, міському) військовому комісару за місцем проживання сім`ї (родичів) військовослужбовця не пізніше наступного дня після видання наказу по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Сповіщення підписується командиром і начальником штабу військової частини і засвідчується гербовою печаткою. Одночасно із сповіщенням до військового комісаріату висилаються фотографії місць поховання померлих (загиблих) військовослужбовців у разі їх поховання за місцем служби, а на померлих офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, крім того, висилаються особові справи і витяги з наказів про виключення зі списків особового складу військової частини. Другі примірники сповіщень про смерть (загибель) зберігаються у справі військової частини. (п.п.7.3, 7.4,7.5 Інструкції № 333).
З положень наведених вище норм права вбачається, що на виконання вимог Інструкції № 333 командир військової частини зобов`язаний особисто повідомити військового комісара за місцем проживання сім`ї померлого (загиблого) у день встановлення смерті (загибелі), тобто зазначення повідомлення лише доводить до відома військового комісара настання факту смерті військовослужбовця для подальшого направлення останнім сповіщення про смерть військовослужбовця, що свідчить про те, що таке повідомлення носить виключно інформативний характер та жодним чином не впливає на права та свободи позивача та не породжує для неї певних юридичних наслідків.
Крім того, суд зазначає, що ні у висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, ні у вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018, ні в наказі командира частини №126 від 24.05.2017, на підставі яких позивач просить внести зміни, не зазначено про те, що ОСОБА_2 загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини). У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018 лише констатовано, що травма і причина смерті ОСОБА_2 одержані в результаті нещасного випадку, "ТАК", пов`язані з проходженням військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту .
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.
Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.
Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.
Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.03.2018 (справа П/9901/91/18 800/397/17), рішення Верховного Суду від 25.01.2018 (справа П/9901/5/18 800/399/17).
Враховуючи те, що ні оскаржуване рішення, ні повідомлення, ні наказ від 08.09.2017 №126 та наказ по особовому складу, не впливають на права та свободи позивача, не породжують для неї настання будь-яких юридичних наслідків, та їх існування, і на переконання суду, не може перешкоджати позивачеві в отриманні пільг та допомоги, позовні вимоги, не можуть бути визнані такими, що спрямовані на захист та відновлення порушених її прав та інтересів.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька