Справа № 1316/954/2012
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

21 жовтня 2019 року
Київ

справа №1316/954/2012

адміністративне провадження №К/9901/38586/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у справі № 1316/954/2012

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області

третя особа : Військова частина НОМЕР_1

про визнання неправомірною відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах та зобов`язання призначити пенсію

за касаційною скаргою Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова

на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2017 року (постановлену у складі головуючого судді Добош Н.Б.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Запотічного І.І., суддів Довгої О.І., Матковської З.М.),

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року (постанова набрала законної сили) у задоволенні позовних вимог позивача до Управління пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області про визнання протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 14 грудня 2011 року та зобов`язання Управління Пенсійного фонду України у Пустомитівському районі Львівської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах у відповідності до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за списком № 2 відмовлено.

07 лютого 2017 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у адміністративній справі № 1316/954/2012 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області, третя особа військова частина № НОМЕР_1 про визнання неправомірною відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах та зобов`язання призначити пенсію.

В обґрунтування даної заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що вона звернулась до Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби України щодо надання інформації про правонаступництво Військової частини № НОМЕР_2 , та 14 січня 2017 року позивачу надійшла відповідь про те, що згідно Директиви Державного комітету у справах охорони Державного кордону України від 18 травня 2001 року № 057 правонаступником розформованих військових складів Північно-Західного напрямку Прикордонних військ України (військова частина НОМЕР_2 ) м. Львів визначений прикордонний загін Прикордонних військ України (військова частина НОМЕР_1 ) та надано копію директиви № 057 від 18 травня 2001 року. Також зазначала, що саме дана обставина є нововиявленою, оскільки не була відома на момент розгляду справи у травні 2014 року, разом з тим має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки спростовує висновки суду про відсутність правонаступництва військової частини.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у адміністративній справі № 1316/954/2012 задоволено; постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у справі №1316/954/2012 скасовано та позовні вимоги задоволено; визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах від 14 грудня 2011 року; зобов`язано Галицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України у м. Львові призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах у відповідності до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівнику, зайнятому повний робочий день на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України з 14 вересня 2011 року та виплатити заборгованість пенсійних виплат із врахуванням виплачених коштів.

Задовольняючи дану заяву суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відмовити повністю.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 20 жовтня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 1316/954/2012, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 18 жовтня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 1316/954/2012 та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 21 жовтня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2012 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено та визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 14 грудня 2011 року, зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Пустомитівському районі Львівської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах у відповідності до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівнику, зайнятому повний робочий день на роботах з особливо шкідливими і особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених КМУ України.

Вищевказану постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2012 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2014 року постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду.

Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області 16 квітня 2014 року прийнято рішення № 1 про припинення пенсії за віком за списком № 2, призначену ОСОБА_1 згідно з постановою Пустомитівського районного суду від 19 грудня 2012 року, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2013 року, постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 липня 2013 року, ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року, ухвали Пустомитівського районного суду від 16 вересня 2013 року, в якому зазначено, що призначену з 05 грудня 2013 року ОСОБА_1 пенсію за віком за списком № 2 припинити з 01 вересня 2014 року.

Згідно довідки Управління пенсійного фонду в Пустомитівському районі Львівської області № 3804/03-43 від 18 квітня 2014 року за період з вересня 2011 року по квітень 2014 року позивачу було виплачено пенсію у розмірі 30493,92грн.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог позивача до Управління пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області про визнання протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 14 грудня 2011 року, зобов`язання управління Пенсійного фонду України у Пустомитівському районі Львівської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах у відповідності до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до статті 245 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) постанова або ухвала суду, що набрала законної сили, може бути переглянута у зв`язку із нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідач вважає, що обставина на яку посилається заявниця не є нововиявленою обставиною, оскільки факт правонаступництва Військової частини № НОМЕР_2 , досліджувалися у суді першої інстанції при поданні позову до управління про визнання неправомірною відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах, тому дана заявлена обставина не є нововиявленою в розумінні статті 245 КАС України.

Окрім того, відповідач зазначає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено ті обставини, що позивач працювала на посаді механіка (машиніста) холодильних установок, а не машиністом холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки.

При цьому, відповідно до списків №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою КМУ від 26 січня 1991 року №10 (розділ XXXIII «Загальні професії» позиція 4341) правом на пенсію за віком на пільгових умовах користуються «машиністи холодильних установок, що обслуговують аміачно-холодильні установки».

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2017 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другою статті 361 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року), підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

З аналізу наведеної статті вбачається, що нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

Тобто, за своєю юридичною природою нововиявлені обставини є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які покладено в основу судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 816/4947/14, від 13 лютого 2018 року у справі № 815/756/14, від 14 травня 2019 року у справі №826/14797/15.

Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на? остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення у справі "Праведная проти Росії", заява № 69529/01).

Судами попередніх інстанцій з матеріалів справи, а саме з довідки військової частини НОМЕР_1 №10/32 від 15 лютого 2010 року встановлено, що відповідно до директиви № 05 від 18 травня 2001 року «Про реформування (ліквідацію) органу забезпечення» правонаступником військової частини НОМЕР_2 визначена військова частина НОМЕР_1 .

Як встановлено з постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у судовому засіданні представники військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснили, що військова частина НОМЕР_1 не є правонаступником військової частини НОМЕР_2 .

З архівної довідки від 06 січня 2017 року № 36/5/л-10 судами було встановлено, що згідно Директиви Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 18 травня 2001 року № 057 правонаступником розформованих військових складів Північно-Західного напряму Прикордонних військ України (військова частина НОМЕР_2 ) м. Львів визначений 7 прикордонний загін ПВ України (військова частина НОМЕР_1 ). При цьому архів повідомив, що на зберіганні в галузевому архіві знаходяться документи ліквідованої військової частини НОМЕР_2 , які підтверджують факт трудових відносин колишніх працівників з метою оформлення пенсійного забезпечення переважно з 1987 року по 2001рік.

Також встановлено, що Директива № 057 від 18 травня 2001 року Державного комітету у справах охорони Державного кордону України, така була таємною, та пізніше була розсекречена згідно акту експертизи № 267 від 30 червня 2009 року.

Суд першої інстанції зробив висновок, що вказана обставина є нововиявленою, так як існувала на момент розгляду справи, однак про існування якої заявникові не була відомо, оскільки представниками третьої особи у справі військової частини № НОМЕР_1 повідомлялись відомості про наявність директиви № 05 від 18 травня 2001 року і відсутність правонаступництва після розформування військової частини та при цьому одночасне надання довідок, що підтверджують трудовий стаж позивача за період 01 квітня 1985 року по 10 серпня 2001 року у військовій частині НОМЕР_2 . Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що дана обставина має істотне значення і така об`єктивно існувала на час розгляду справи, але не була і не могла бути відома усім особам, які брали участь у справі та суду.

Відтак, суди дійшли висновку, що заява про перегляд постанови Пустомитівського районного суду від 15 травня 2014 року за нововиявленими обставинами є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що обставина на яку посилається заявниця не є нововиявленою обставиною і суди безпідставно задовольнили заяву позивача про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

При цьому, діяльність військових частин регулюється спеціальними нормами, зокрема, Положенням про військове (корабельне) господарство Збройних сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16 липня 1997 року № 300 (в редакції чинній на момент прийняття директиви № 057). Відповідно до примітки до пункту 1.1 Положення військовими частинами тут і надалі треба розуміти частини, які входять до складу з`єднань, окремі частини, кораблі, установи, військово-навчальні заклади, об`єкти та організації Збройних Сил України, які ведуть своє господарство, а також адміністративно-господарські частини, відділення, відділи, управління та інші господарські підрозділи, органи військового управління відповідних рівнів, на які покладені завдання щодо матеріального та технічного забезпечення діяльності цих органів та їх особового складу.

Відповідно до підпункту 8.2.1 вищезазначеного Положення військова частина (з`єднання) розформовується на підставі директиви (наказу) відповідного командування, у якій вказується, зокрема, строк розформування та правонаступник.

Підпунктом 8.2.12 Положення передбачено, що всі документи діловодства військової частини (з`єднання), що розформовуються, які необхідно зберігати в архіві, здаються до нього за встановленим порядком.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій з тим, що таким чином чинним законодавством передбачено при розформуванні військової частини визначення її правонаступника, що також було визначено в директиві № 057 від 18 травня 2001 року, в якій визначено правонаступником розформованого (ліквідованого) органу забезпечення військової частини НОМЕР_2 , 7 прикордонний загін Прикордонних військ України (військова частина НОМЕР_1 ).

Як встановлено судами попередніх інстанцій із архівної довідки від 12 травня 2017 року Галузевого державного архіву Державної прикордонної служби, в ліквідаційному акті про розформування військової частини НОМЕР_2 на 388 аркушах, який знаходиться на зберіганні в галузевому державному архіві міститься інформація про те, що військова частина НОМЕР_1 не являється правонаступником ліквідованої військової частини НОМЕР_2 відсутня. Відтак, інформація, яка повідомлялась представниками військової частини № НОМЕР_1 про відсутність правонаступника, не знайшло свого документального підтвердження, та спростовується нововиявленою обставиною, а саме директивою № 057 від 18 травня 2001 року.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій відповідач рішенням № 14 від 14 грудня 2011 року відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 у зв`язку з тим, що згідно записів трудової книжки на посаді машиніста холодильної установки були чинні постанова Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року, постанова Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26 січня 1991 року, а згідно представленої довідки №33 від 15 лютого 2010 року період роботи позивача з 01 квітня 1985 року по 10 серпня 2001 року враховано з посиланням на постанову КМУ від 26 січня 1991 року, яка була чинна до 11 березня 1994 року, документів, які б підтверджували роботу (зайнятість) позивача на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки ОСОБА_1 не представила. Рішення відповідача також мотивоване посиланням на статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за віком на пільгових умовах призначаються за результатами атестації робочих місць, оскільки заявником не долучено наказ про проведення атестації.

Відповідно пункту "б" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) право на призначення пільгової пенсії за віком мають б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

Відповідно до статті 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством.

Згідно із статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ №637 від 12 серпня 1993 року основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Так, судами встановлено, що згідно записів у трудовій книжці позивач у період з 01 квітня 1985 року (наказ № 64 від 01 квітня 1985 року) по 10 серпня 2001 року(наказ № 143 від 01 серпня 2001 року) позивач працювала на посаді машиніста холодильних установок (аміачних).

Зазначена робота передбачена у розділі ХХХІІІ «Загальні професії» Списку № 2, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР №1173 від 22 серпня 1956 року "Про затвердження списків виробництв, цехів, професій і посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах» та у розділі ХХХІІІ «Загальні професії» Списку №2, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26 січня 1991 року «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення».

З приводу посилань відповідача в касаційній скарзі на те, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено ті обставини, що позивач працювала на посаді механіка (машиніста) холодильних установок, а не машиністом холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судами попередніх інстанцій із записів у трудовій книжці встановлено, що у період з 01 квітня 1985 року (наказ № 64 від 01 квітня 1985 року) по 10 серпня 2001 року (наказ № 143 від 01 серпня 2001 року) позивач працювала на посаді машиніста холодильних установок (аміачних). В довідці №33 від лютого 2010 року вказано, що ОСОБА_1 у період з 01 квітня 1985 року по 10 серпня 2001року виконувала роботу машиніста холодильної установки, що обслуговує аміачно-холодильні установки за посадою машиніст холодильної установки. Дана довідка взята до уваги за встановлення обставин правонаступництва військової частини № НОМЕР_2 .

Також судами було встановлено, що в довідці від 28 листопада 2011 року галузевого державного архіву міститься інформація про те, що в наказах командира частини з загальних питань 1988-2001 років наявна інформація «Про безплатну видачу молока за кожну зміну робітникам, зайнятим з шкідливими умовами праці», а саме механіку холодильних установок ОСОБА_1 . В архівній довідці галузевого державного архіву від 28 листопада 2011 року вказано, що згідно наказів командира військової частини НОМЕР_2 в 1988-1998 роках на підставі наказів «Про видачу молока механікам аміачних холодильних установок» за працю в шкідливих умовах ОСОБА_1 , механіку аміачних холодильних установок в робочі дні видавалось молоко згідно графіка роботи. Наказ № 185 від 20 вересня 1993 року містить назву посади «Механік холодильних установок», наказ № 196 від 17 жовтня 1997 року містить назву посади машиніст холодильних установок» стосуються надання ОСОБА_1 відпустки. В особовій картці ОСОБА_1 міститься назва посади «машиніст холодильних установок». В наказі № 143 від 01 серпня 2001року зазначено назву посади «Механік холодильних установ».

Колегія суддів зазначає, що, оскільки, основним документом, що підтверджує стаж роботи особи, є трудова книжка, тому зазначені документи могли не містити повної назви посади, на якій працювала ОСОБА_1 , та не спростовувати встановлену обставину роботи заявника на посаді машиніста холодильних установок ( аміачних).

Враховуючи викладене, колегія судді Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова залишити без задоволення.

Постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк
Судді: І.В. Желєзний
Н.В. Коваленко