Справа № 826/17767/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Києві, третя особа: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції у місті Києві, третя особа: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, у якому просила суд визнати протиправними дії Управління патрульної поліції у м. Києві щодо вилучення (затримання) автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , та зобов`язати відповідача повернути позивачеві вказаний автомобіль.

Позов обгрунтовано тим, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , 30 серпня 2018 року було вилучено відповідачем на підставі постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29 липня 2013 року про розшук транспортного засобу. Однак, 18 лютого 2016 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання у строк до 18 лютого 2017 року, проте, виконавчий документ повторно не був пред`явлений до виконання, з огляду на що у відповідача не було правових підстав для вилучення транспортного засобу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вилучаючи автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу на праві власності, працівники відповідача діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та наведеними вище законами України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані, зокрема, тим, що прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18 лютого 2016 року позбавляє відповідача права на затримання транспортного засобу.

Під час судового засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача проти скарги заперечував, наполягав на законності оскаржуваного рішення, пристав на позицію відповідача, викладену у відзиві на позов.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 35151876 на підставі п.7 ч.1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

З копії виконавчого провадження ВП №35151876 вбачається, що в межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було прийнято наступні постанови:

- від 29 липня 2013 року про розшук майна боржника, відповідно до якої оголошено у розшук транспортний засіб марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, рік випуску 2008, колір чорний, № кузова НОМЕР_2 , ДНЗ НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_3 від 29 липня 2008 року, що належить боржнику ОСОБА_1 ;

- від 29 липня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення в розмірі 89 986,34 грн).

30 серпня 2018 року у м. Києві по вул. Березняківській, 38 працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві здійснено огляд та тимчасово затримано транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер державний номер НОМЕР_1 , на підставі статті 36 Закону України "Про виконавче провадження", про що складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30 серпня 2018 року.

З вказаного акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30 серпня 2018 року вбачається, що затримання автомобіля позивача було здійснено на підставі статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" та постанови державного виконавця від 29 липня 2013 року.

Вважаючи, що у відповідача не було правових підстав для затримання належного позивачеві автомобіля, остання звернулась до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.

За п.4 ч.1, ч.3 статті 35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо транспортний засіб перебуває в розшуку.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

З аналізу наведених норм законів вбачається, що у разі перебування транспортного засобу у розшуку, поліцейські наділені повноваженнями зупиняти такий транспортний засіб. При цьому, постанова про розшук транспортного засобу є обов`язковою для виконання поліцією.

Згідно п.7 ч.1 статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Частинами 1 та 2 статті 50 Закону №606-XIV було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, з наведених норм вбачається, що завершення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п.7 ч.1 статті 47 Закону №606-XIV, не передбачає зняття арешту та скасування інших заходів примусового виконання, оскільки борг боржником не погашено.

Дійсно, на виконання вимог зазначених норм у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18 лютого 2016 року не зазначено про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Між тим, відповідно до ч.4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

При цьому, ч.5 вказаної статті Закону №1404-VIII передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Однак, як зазначено в оскаржуваному рішенні та не спростовано в апеляційній скарзі, позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що арешт майна, застосований постановою державного виконавця від 29 липня 2013 року, скасований з передбачених законом підстав, як і не надано доказів скасування постанови про розшук майна боржника. Натомість, про те, що ТЗ позивача не знято з розшуку свідчить витяг з автоматизованої інформаційно-пошукової системи «АІС». Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Крім того, пунктом 4 розділу ІІ Порядку взаємодії Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та органів і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України від 30 січня 2018 року № 64/261/5, передбачено, що арешт майна боржника припиняється на підставі винесеної державним, приватним виконавцем постанови про:

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону;

зняття арешту з майна боржника з підстав, передбачених статтею 59 Закону.

Арешт з майна боржника також знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом.

Щодо доводів позивача про незаконність дій відповідача щодо вилучення автомобіля за відсутності уповноваженого державного виконавця, то суд вважає їх безпідставними та зазначає, що згідно пункту 1 розділу ІІІ Порядку взаємодії № 64/261/5 підставою залучення поліцейських до розшуку транспортного засобу є постанова державного, приватного виконавця про такий розшук.

Тобто, в розглядуваному випадку поліцейські здійснювали арешт та вилучення автомобіля позивача саме на підставі діючої постанови державного виконавця про про розшук та арешт майня.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм права апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо того, що у відповідача були відсутні відомості про припинення арешту майна боржника - позивача, у зв`язку з чим складаючи акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30 серпня 2018 року працівника відповідача діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та наведеними вище законами України.

Відтак, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому відсутні правові підстави для їх задоволення шляхом визнання протиправними дій Управління патрульної поліції у м. Києві щодо вилучення (затримання) автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, що належить позивачу.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку