Справа № 420/5008/19
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5008/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Роздільнянського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України Одеської області з відмови листом №148/02-19/01 від 18 липня 2019 року ОСОБА_1 у нарахуванні та виплати суми компенсації втрати частини доходів за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 42423,31 грн.;

зобов`язати Роздільнянський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України Одеської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 42423,31 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Роздільнянським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області на виконання на виконання постанови Іванівського районного суду Одеської області по справі №2-а-707/11 здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 та донараховано за період з 23 листопада 2010 року суму недоотриманої пенсії в розмірі 42423, 31 грн.

Зазначені кошти були виплачені лише 22 квітня 2019 року, тобто із затримкою виплати, яка складає 101 календарних місяців (з 23 листопада 2010 року по 22 квітня 2019 року).

Отримання суми недоотриманої пенсії у розмірі 42 423,31 грн. підтверджується випискою по картковому рахунку, з якої вбачається, що 22 квітня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_1 надійшла грошова сума у розмірі 42423, 31 грн., як стягнення заборгованості за рішенням суду по справі №2-а-707/11.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ із заявою про нарахування та сплату йому суми компенсації втрати частини доходів, на що Роздільнянський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України Одеської області листом № 148/02-19/01 від 18 липня 2019 року, відмовив у задоволенні заяви.

З огляду на встановлений судовими рішеннями обов`язок Управління ПФУ провести перерахунок пенсії позивача та сплатити йому заборгованість з пенсійних виплат за певний період, Управління ПФУ допустило порушення права ОСОБА_1 на належне виконання судового рішення, внаслідок чого, заборгованість перед позивачем з пенсійних виплат, яка виникла в результаті проведення перерахунку була сплачена тільки у 2019 році.

При цьому, слід зазначити, що посилання Управління ПФУ на відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України для проведення виплати за рішенням суду є безпідставним, так як йде врозріз з висновками наведеними в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року про те, що «... органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.»

А тому, вочевидь, що, виконуючи постанову суду, Управлінням ПФУ було сплачено суму недоотриманої позивачем пенсії (заборгованості) за весь термін перерахунку, але, в порушення вимог статті 19 Конституції України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Позивачу не було проведено нарахування та виплату компенсації, чим йому було завдано майнової шкоди у розмірі суми несплаченої компенсації.

Таким чином, у відповідності із положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року, нарахованої та сплаченої Позивачу, у квітні 2019 року, суми недоотриманої пенсії у розмірі 42423,31 грн.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу при відкриття провадження у справі отримано представником відповідача 05.09.2019 року (представником за довіреністю), що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за трек-номером Одеса ЦОКК 331.

20.09.2019 року за вх. № 34071/19 представником Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надано відзив на адміністративний позов, який обґрунтовано наступним.

По - перше, ОСОБА_1 в своєму позові зазначає відповідача Роздільнянський відділ обслуговування громадян(сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України Одеської області, однак вказаний відділ не юридична особа, а структурний підрозділ головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (), в якому здійснюється прийом документів щодо пенсійного забезпечення.

Пенсійна справа ОСОБА_1 знаходилася на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Іванівському районі Одеської області.

Згідно постанови Кабінету міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області та управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Одеської області з 01.04.2017 реорганізувалися шляхом злиття в Роздільнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області

10.09.2019 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Роздільнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області припинено.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду» Роздільнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України реорганізоване шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - головне управління).

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області є правонаступником Роздільнянського об`єднаного управління ПФУ Одеської області.

По-друге, приписами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи всіх форм власності здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу.

Позивач вважає, що має право на отримання компенсації за неотримання в строк зазначеної суми боргу та посилається на ст.46 (Закону 1058). Проте, норми вказаної статті застосовуються тільки у випадку, коли суми пенсії нараховані, але не виплачені з вини органу, що призначає і виплачує пенсії, у зв`язку з відсутністю фінансування пенсій. Такі випадки існували тільки у 1990 роках, у зв`язку з відсутністю коштів у бюджеті країни. На даний час виплата пенсій фінансується Пенсійним фондом України щомісячно у повному обсязі, тому стаття 46 Закону 1058 щодо компенсування втрати частини доходів не застосовується.

На виконання постанови Іванівського районного суду Одеської області від 01.07.2011 по справі № 2-а/707/11 та додаткової постанови від 16.11.2011, ОСОБА_1 20.10.2011 було здійснено перерахунок пенсії з 23.11.2010 по 22.07.2011 у сумі 42423,31грн.

Проте, Законом України «Про державний бюджет на 2011 рік» не були передбачені кошти на виплату перерахунку пенсій за рішеннями суду по даній категорії справ, тому вказана сума боргу була зарахована до додаткової відомості для подальшої сплати.

В період з 01.10.2011 зазначені види нарахованого боргу не сплачувалися так як Законом України «Про державний бюджет» на відповідний рік 2011-2016 не були передбачені кошти.

03.09.2014 Кабінетом Міністрів України з метою реалізації пункту 3 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» прийнято постанову № 440, якою визначено механізм погашення заборгованості щодо перерахунку пенсій за судовими рішеннями відповідно до ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Дія зазначеного порядку поширювалася на рішення судів, які видані до 01.01.2013.

Для здійснення обліку судових рішень та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, виконавчий документ надається до відповідного органу виконавчої служби.

Погашення заборгованості здійснюється Казначейством України в межах бюджетних асигнувань, визначених на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 та в порядку черговості надання документів.

Отже, 06.04.2016 управлінням ПФУ в Іванівському районі Одеської області на запит головного територіального управління юстиції в Одеській області надано довідку №1432/02 про нараховану ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 42423,31 грн.

01.09.2016 від Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшло повідомлення від 23.08.2016 за № 09.2-5822 про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою із зазначенням внесення прийнятого боргу по та внесення даних до відповідного Реєстру.

Таким чином управлінням ПФУ в Іванівському районі Одеської області були здійсненні всі можливі дії для виконання вказаного рішення суду.

Згідно повідомлення позивача суму боргу в розмірі 42423,31 грн. він отримав 22.04.2019.

Однак, з дати прийняття постанови №440 питанням погашення суми боргу на виконання рішень суду були покладені на органи виконавчої влади та Державної казначейської служби України.

Отже, управління пенсійного фонду (відповідача) неможливо вважати організацією, яка повинна нарахувати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків виплати нарахованої суми боргу, на підставі відсутності такого порушення.

ОБСТВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Пенсійна справа ОСОБА_1 знаходилася на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Іванівському районі Одеської області.

Згідно постанови Кабінету міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області та управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Одеської області з 01.04.2017 реорганізувалися шляхом злиття в Роздільнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області

10.09.2019 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Роздільнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області припинено.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду» Роздільнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України реорганізоване шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - головне управління).

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області є правонаступником Роздільнянського об`єднаного управління ПФУ Одеської області та є належним відповідачем по справі.

На виконання постанови Іванівського районного суду Одеської області від 01.07.2011 по справі № 2-а/707/11 та додаткової постанови від 16.11.2011, ОСОБА_1 20.10.2011 здійснено перерахунок пенсії з 23.11.2010 по 22.07.2011 у сумі 42 423,31 грн., що підтверджується Протоколом індивідуальний перерахунок (номер ОР 111427) від 20.10.2011 р.

06.04.2016 управлінням ПФУ в Іванівському районі Одеської області на запит головного територіального управління юстиції в Одеській області надало Довідку №1432/02 про нараховану ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 42 423, 31 грн.

23.08.2016 Головне територіальне управління юстиції в Одеській області надіслало повідомлення за № 09.2-5822 (зареєстроване 01.09.2016 р.) про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою із зазначенням внесення прийнятого боргу по та внесення даних до відповідного Реєстру.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ із заявою про нарахування та сплату йому суми компенсації втрати частини доходів.

Листом № 148/02-19/01 від 18 липня 2019 року Роздільнянський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України Одеської області відмовив у задоволенні заяви.

Згідно виписки з карткового рахунку (ГУ з обслуговування клієнтів) від 02.05.2019 р. суму боргу в розмірі 42423,31 грн. зарахована на картковий рахунок ОСОБА_1 22.04.2019.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права. Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

Юридичний спір в даній справі виник в результаті надання відмови позивачу у нарахуванні та виплаті суми компенсації втрати частини доходів за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 42423,31 грн.

За статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців; дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону; а також порядок обчислення суми компенсації.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 р. N 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 здійснено нарахування пенсії, що підтверджується довідкою Управління Пенсійного фонду України в Іванівському районі Одеської області від 06.04.2016 року №1430/02.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд висловив, у постанові від 3 липня 2018 року (справа №521/940/17).

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналізуючи зазначені положення законодавства, судом встановлено, що основною умовою для відповідної виплати громадянину є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 3 липня 2018 року у справі № 521/940/17 та від 15.08.2019 р. № 674/24/17.

Підсумовуючи вищевикладене, у розумінні Закону №2050-III, пенсія є доходом громадянина, вона не носить разового характеру і порушення строків її виплати означає втрату громадянином частини свого доходу.

Крім того, приписи ч.2 ст.46 Закону №1058-ІV застосовуються у урахуванням норм ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушення термінів їх виплати», згідно якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), а тому захист такого порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» визначено: «73. Суд підкреслює, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що дії відповідача вчинені всупереч закону та без дотриманням встановленої процедури.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Проаналізувавши вищенаведені умови для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року, суд вважає, що відповідачем порушено право позивача, крім того, позивач правомірно очікував на розгляд поданої заяви нарахування та виплату компенсації, а також на виконання рішення суду у справі № 2-а707/11.

Враховуючи вказаний висновок, суд зазначає, що приписами статті 129-1 Конституції України визначено обов`язковість до виконання судових рішень.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов`язковим до виконання на всій території України.

Аналогічний правовий підхід викладено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", в якому Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

При цьому, визначальним принципом правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень, який заперечує проти позову, доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Отже, заявлені ОСОБА_1 вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Роздільнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області з відмови листом №148/02-19/01 від 18 липня 2019 року ОСОБА_1 у нарахуванні та виплати суми компенсації втрати частини доходів за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 42423,31 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, за період з 23 листопада 2010 року по 31 березня 2019 року у зв`язку з порушенням строків виплати суми недоотриманої пенсії в розмірі 42423,31 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 , телефон: НОМЕР_2

Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - адреса: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, , факс: 728-36-53, ,

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.