Справа № 160/6225/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 рокуСправа № 160/6225/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, періоду навчання згідно диплому, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2 , як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу роботи зазначеного у трудовій книжці, періоду навчання згідно диплому, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 1997 року проживали в АДРЕСА_2 , надалі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебувають на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. Після звернення повноважного представника позивача до відповідача з відповідною заявами про призначення пенсії за віком, як не працюючим пенсіонерам, дітям війни. Листами Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №2758/02-07/24 від 21.12.2018 р. та №2770/02-07/24 від 22.12.2018 року в призначені пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за віком відмовлено. В обгрунтування відмов управлінням зазначено, що в документах є розбіжності. Позивачі посилаються на Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України Позивачі вважають відмови у призначенні пенсії за віком протиправними та такими, що порушують конституційне право позивачів на пенсійне забезпечення.
Ухвалою від 05.07.2019 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи.
08.08.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що в порушення приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» уповноваженим представником позивачів при зверненні до відповідача з питанням призначення пенсії за віком позивачам, як громадянам України, які оформила виїзд на постійне місце проживання до держави Ізраїль, не було подано жодного документа, який би засвідчив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території України. Також представник відповідача посилався на те, що заяви подано не за місцем проживання (реєстрації), вказаному у заявах, що свідчить про недотримання порядку звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеним законодавством. Крім того, термін дії закордонних паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закінчився 20.06.2007 року. Таким чином, обставин призначати та виплачувати пенсію позивачам на інших умовах ніж ті, які передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», немає законних підстав, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у серпні 1997 року покинули територію України та переїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебувають на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.
11.12.2018 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявами про призначення пенсії за віком.
До заяв були додані копії закордонних паспортів громадян України, копії довідок про присвоєння ідентифікаційного номеру, копії трудових книжок, копії дипломів.
Листами від №2758/02-07/24 та №2770/02-07/24 від 22.12.2018 року на заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано відповіді про відмову у призначенні пенсії за віком оскільки в документах є розбіжності, у зв`язку з чим пакети документів повернуті для доопрацювання.
Отже, спір між сторонами виник з підстав фактичної відмови пенсійних органів України у призначенні позивачам пенсії за віком, як особам, які проживають за кордоном.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Згідно із приписами статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ встановлено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Вищевказані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.
Так, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.
Пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, припинення та поновлення виплати пенсії даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, виплата пенсії у разі виїзду за кордон цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.
Мотивувальна частина рішення Конституційного суду також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.
Отже, правовідносини, що виникли у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, жодним чином не стосуються позивачів, яким станом на час звернення до суду та прийняття рішення у цій адміністративній справі пенсія згідно із законодавством України не призначалася і не виплачувалася.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачі у серпні 1997 року виїхали на постійне проживання до Держави Ізраїль, пенсія на території України їм не призначалась та не виплачувалась.
У цьому випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.
Відповідно до пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.9. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22. Порядку).
Відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 року №2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Як свідчать матеріали справи, позивачі у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на обліку, як одержувачі пенсії, не перебували і не перебувають.
Документи, передбачені п. 2.22 Порядку № 22-1, щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Запоріжжі позивачі до управління не надавали.
При цьому, за даними довіреності, виданої на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в місті Тель-Авів Держави Ізраїль, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають за адресою: АДРЕСА_3 на території України не мають місця реєстрації.
З огляду на вищевказане, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей час не мешкають на території України - вони не можуть звертатися до будь-якого органу Пенсійного фонду України, адже у Постанові Пенсійного фонду України «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій» від 14 грудня 2015 року № 25-1 чітко зазначено, що із заявами про призначення пенсії незалежно від території обслуговування таких органів можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в перелічених адміністративно-територіальних одиницях держави України.
Отже, відповідач, як орган державної влади, що повинен діяти виключно в межах наданих законом повноважень та у спосіб, передбачений законом, не є особою, яка по відношенню до позивачів має обов`язок щодо призначення пенсії.
Крім того, термін дії закордонних паспортів, на момент звернення із заявами про призначення пенсії, закінчився у ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та у ОСОБА_2 20.06.2007 року.
Пунктом 1 Постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ передбачено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або дипломатичний і службовий паспорти, посвідчення особи моряка і проїзний документ дитини. Ці документи виготовляються і оформляються відповідно до положень, що затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації.
Згідно із п. 12 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон», передбачено, що строк дії паспорта становить десять років.
Постановою Пенсійного фонду України від 26.12.2018 року № 29 затверджено зміни до деяких постанов правління Пенсійного фонду України та доповнено пункт 2.9 Порядку № 22-1 новим абзацом такого змісту: «Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання».
Таким чином, враховуючи, що позивачам пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, крім того, у позивачів закінчився термін дії закордонних паспортів, суд робить висновок про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
У той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Так, позивачами не надані суду достатні докази, на підтвердження безпідставної, всупереч чинному законодавству відмови у призначенні пенсії за віком, як особам, які проживають за кордоном.
Також суд зазначає, що відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський