Справа № 500/1477/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9186/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.

з участю секретаря судового засідання - Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Тернопільській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Тернопільській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

суддя в 1-й інстанції - Мартиць О. І.,

час ухвалення рішення - 31.07.2019 року, 11:24 год,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 05.08.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якому просили визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: №0-1915 від 23 жовтня 2018 року та №0-1915 від 22 травня 2019 року, якими ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017/2018 рік у розмірі 39873,75 грн.; №0-1915 від 23 жовтня 2018 року та №0-1915 від 22 травня 2019 року, якими ОСОБА_2 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017/2018 рік у розмірі 22428,98 грн.; №0-1915 від 23 жовтня 2018 року та №0-1918 від 17 травня 2019 року, якими ОСОБА_3 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2017/2018 рік у розмірі 107275,64 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що на момент виникнення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно відповідні об`єкти нерухомості були розграбовані та відсутні в натурі на місцевості, а на їхньому місці росли та ростуть багаторічні чагарникові насадження та дерева. Вказаний факт підтверджується матеріалами звітів про оцінку об`єктів нерухомого майна з фотографіями стану приміщень на 2010 рік, розрахунком потреби площі №39-2015 від 30 листопада 2015 року, постановою про закриття кримінального провадження від 28.11.2017, фотографіями від 31 березня 2016 року, які були представлені слідчому при поданні заяви про злочин, фотографіями стану приміщень від 11 червня 2019 року, а також супутниковими знімками картографічного сервісу від компанії Гугл (Google Маps) в часі з 2008 по 2017 рік, які є у публічному доступі. Таким чином, фактично відсутній об`єкт оподаткування податку на нерухоме майно. Пп.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України не відносить до об`єкту оподаткування житлову нерухомість непридатну для проживання, тому така нерухомість не оподатковується. Разом з тим, це правило не поширюється на оподаткування зруйнованих/непридатних для експлуатації об`єктів нежитлової нерухомості, хоча в ознаках руйнування та непридатності до експлуатації житлової чи нежитлової будівлі різниці не має, що свідчить про прогалину в праві. Апелянт звертає увагу на те, шо факт знесення будівлі, яка була об`єктом оподаткування, є підставою для ненарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у зв`язку з фактичною відсутністю бази оподаткування незалежно від формальної наявності записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року у справі №805/466/18 -а. Тому, у спірних правовідносинах присутній прояв податкової дискримінації, що не дозволяє забезпечити адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у права власників зруйнованої/непридатної для експлуатації нежитлової нерухомості, що тягне за собою несправедливе покладання на особу податкового тягаря. Крім того, суд першої інстанції не дав жодної оцінки доводам позивачів про те, що їх нерухоме майно не є об`єктом оподаткування відповідно до п.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у приватній власності позивачів перебувають земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на яких колись розташовувались оподатковані приміщення, державна реєстрація прав власності на вказані земельні ділянки здійснено в липні 2018 року. Таким чином, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті неправомірно. Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що відомості про припинення права власності на вищезазначені об`єкти нерухомості станом на дату звернення в суд відсутні. Таким чином, на позивачів, як власників такого майна, покладений обов`язок сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року у справі №708/254/18 зазначив, що для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами ст. 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до Державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акти про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна. Надані позивачами звіти про оцінку майна жодним чином не підтверджують факт знищення майна та застосовуються в іншій сфері правовідносин, а саме: при відчуженні майна (дарування, оформлення спадщини, купівля- продаж, поділ майна під час розлучення, при отриманні кредиту тощо). Крім того, пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України містить вичерпний перелік підстав для звільнення від сплати цього податку, разом з тим, не звільняє від сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у зв`язку з його руйнуванням, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення сформовані правомірно та з урахуванням вимог чинного законодавства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Протокольною ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року задоволено клопотання відповідача про заміну сторони в порядку ст.52 КАС України, замінено Головне управління ДФС у Тернопільській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Тернопільській області.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача - Живчик В . Т. у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Інші учасники справи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 65568049 від 11 серпня 2016 року, №65266636 від 08 серпня 2016 року та №65565503 від 11 серпня 2016 року, ОСОБА_1 на праві власності належать: 64/100 частки відгодівельного комплексу (частка в натурі), сінажні ями за адресами: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 - 36/100 частки відгодівельного комплексу (частка в натурі), сінажні ями за адресами: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 - приміщення корівників з молочним блоком за адресами: АДРЕСА_2 .

23 жовтня 2018 року Головне управління ДФС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення - рішення: №0-1915, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 1643,01 грн., №0-1915, яким ОСОБА_2 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 924,19 грн.; №0-1915, яким ОСОБА_3 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в розмірі 4420,32 грн.

17 травня 2019 року Головне управління ДФС у Тернопільській області прийняло податкове повідомлення - рішення №0-1918, яким ОСОБА_3 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 102855,32 грн.

22 травня 2019 року Головне управління ДФС у Тернопільській області прийняло податкові повідомлення-рішення: №0-1915, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 38230,74 грн., №0-1915, яким ОСОБА_2 визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 21504,79 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган правильно нарахував позивачам грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, оскільки позивачі є суб`єктами сплати вказаного податку, належне їм на праві власності майно є об`єктом оподаткування, оскільки позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту їх звернення із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до приписів п.21.1.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

П . 21.1.2 -21.1.4 ст.21 ПК України передбачає, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст.266 ПК України.

Так, пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України передбачає, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності ( ).

Згідно з пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України передбачає, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з абз.7 пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Пп.266.9.1 п.266.9 ст.266 ПК України передбачає, що податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України).

Згідно з пп.14.1.129-1п.14.1 ст.14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що позивачі обґрунтовують відсутність об`єкту оподаткування тим, що на момент виникнення податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно відповідні об`єкти нерухомості були розграбовані та відсутні в натурі на місцевості, при цьому, на їхню думку, є фактичною відсутністю бази оподаткування незалежно від формальної наявності записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Аналогічні покликання містіться і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів такі доводи позивачів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.346, 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Згідно з п.75 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 11275 для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:

1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення;

2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта).

Колегією суддів встановлено, що на час винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відомості про припинення права власності на вищезазначені об`єкти нерухомості були відсутні, а з заявою про припинення права власності на об`єкти нерухомого майна у зв`язку з їх знищенням позивачі звернулися після прийняття оскаржуваних рішень, рішення про припинення права власності на відповідні об`єкти нерухомості прийняте 08 липня 2019 року, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 174571979.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що факт знищення нерухомого майна не свідчить про втрату власником права власності на таке майно, оскільки право власності в такому випадку припиняється з моменту внесення змін до відповідного державного реєстру, а тому за податковий період 2017 - 2018 років, за позивачами було зареєстровано право власності позивача на відповідні об`єкти нерухомості, відтак такі об`єкти нерухомості були об`єктом оподаткування до 08 липня 2019 року, що свідчить про обов`язок позивачів відповідно до вимог ст.266 ПК України за вказаний період сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянтів на те, що останні звільненні від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки є сільськогосподарськими товаровиробниками, виходячи з наступного.

П.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачає, що не є об`єктами оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є одночасна сукупність таких умов: використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; особа наділена статусом сільськогосподарського товаровиробника.

Разом з тим, позивачі не надали суду жодних доказів, які б підтверджували те, що вони є сільськогосподарськими товаровиробниками відповідно до пп. "ж" пп.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України, а також доказів використання вказаної будівлі в сільськогосподарській діяльності.

Таким чином, об`єкти нерухомості, які на праві власності належали позивачам, не підпадають під дію п.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, оскільки останні не є сільськогосподарським товаровиробником.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на необхідність застосування у спірних правовідносинах п.56.21 ст.56 ПК України, відповідно до якого у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків, оскільки з огляду на вищевикладені висновки, норма пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України не припускає множинного трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, а тому підстави для застосування п.56.21 ст.56 ПК України відсутні.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на наявність судового рішення Донецького апеляційного адміністративного суду, яке набрало законної сили, і ухвалене на користь платника податків у аналогічному спорі, оскільки в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, а не судів інших інстанцій.

Інші доводи апелянта, фактично, зводяться до незгоди зі змістом самої ст.266 ПК України, проте не є такими, що доводять протиправність спірного податкового повідомлення - рішення та наявність підстав для його скасування.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі № 500/1477/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2019 року.