Справа № 120/2364/19-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

01 жовтня 2019 р. Справа № 120/2364/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана Віталія Васильовича

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: Козлачкової Ю.В., Кіт С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці

в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_3

до Головного управління ДПС у Вінницькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу від 19.04.2019 року № 2211 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання, позивача.

Позов обґрунтовано протиправністю прийнятих на підставі акту документальної позапланової невиїзної перевірки № 1261/1305/ від 09.04.2019 року рішень та вимоги, відповідно до яких, позивачу нараховано штрафні санкції. Позивач вказує, що підприємницькою діяльністю не займався, а лише реалізував нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності. Також, зазначає, що виконав обов`язок щодо подання декларації про доходи, оскільки при здійсненні операцій продажу (обміну) майна, нотаріально посвідчував договори за якими був сплачений податок відповідно до закону.

Додатково зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року у справі № 120/1014/19-а визнано протиправним та скасовано наказ № 1527 від 18.03.2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки у результаті якої, складено акт № 1261/1305/ від 09.04.2019 року та винесено вищезгадані рішення та вимога. Рішення суду набрало законної сили згідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019 року, якою апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року повернуто особі, яка її подала.

Таким чином, позивач вважає, що у випадку незаконності перевірки, прийняті за її результатами рішення та вимога від 26.04.2019 року підлягають також визнанню протиправними та скасуванню. Це й стало причиною звернення до суду позивача з даною позовною заявою.

Ухвалою від 14.05.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. даною ухвалою, серед іншого відповідачу встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву.

В межах наданого судом строку, а саме 19.08.2019 року, на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що систематична діяльність фізичної особи, яка провадить операції з продажу (реалізації), у т. ч. майнових прав, підлягає державній реєстрації згідно з Законом N 755. При цьому доходи, отримані фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності оподатковуються відповідно до норм ст. 177 Кодексу. Оскільки платник податків фізична особа ОСОБА_3 протягом 2016 - 2018 років систематично здійснював будівництво та продаж об`єктів нерухомості з метою отримання прибутку, тож зобов`язаний був отриманий дохід від продажу даних об`єктів, оподатковувати як дохід отриманий від господарської діяльності згідно норм ст. 177 Кодексу. Таким чином, за результатами перевірки було встановлено порушення ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України від 16.01.2003 року №436-ІУ шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства. Відтак винесені на підставі зазначеної перевірки рішення та вимога від 26.04.2019 року є правомірними. Додатково зазначив, що у судовій справі №120/1014/19-а ГУ ДФС у Вінницькій області повторно подано апеляційну скаргу та Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2019 року надано строк для усунення недоліків. Відповідно, посилання позивача на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року по справі №120/1014/19-а є передчасним, оскільки на даний час апеляційне оскарження не завершено.

Ухвалою суду від 09.09.2019 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18 вересня 2019 року о 11:00 год.

Протокольною ухвалою в судовому засіданні у порядку процесуального правонаступництва замінено відповідача Головне управління ДФС у Вінницькій області на належного Головне управління ДПС у Вінницькій області.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити, посилаючись на доводи які містить позовна заява.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував повністю та просив відмовити у його задоволенні враховуючи доводи зазначені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши усі обставини справи, заслухавши пояснення сторін по справі та, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідачем згідно до наказу від 18.03.2019р. за № 1527, зобов`язано головного ревізора-інспектора відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб та самозайнятих осіб, управління податків і зборів з фізичних осіб Кіт С.М. провести документальну позапланова невиїзну перевірку діяльності фізичної особи ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016р. по 31.12.2018р.

За результатами якої, складено акт перевірки від 09.04.2019р. № 1261/1305/ НОМЕР_1 та встановлено наступні порушення вимог податкового законодавства з боку позивача:

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 Кодексу від 16.01.2003 року №436-ІУ шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- ст. 18 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-ІУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", а саме не подання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- п.п. "а" п.176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу №2755-УІ від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, а саме не надання книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п.49.18.5 п. 49.18 ст.49 Кодексу від 02.12.2010р. №2755-ІУ зі змінами та доповненнями, а саме не подання декларації про майновий стан та доходи за 2016р., 2017р. та 2018р.;

- п.177.2 ст. 177 Кодексу, в результаті занижено податок на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016р. по 31.12.2018р. на суму 430657,89 грн., у т.ч.: за 2016р. - 107950,34 грн.; за 2017р. - 203996 грн.; за 2018р.- 118711,55 грн.;

- п.1, п.4 ч.2 ст.6 Закону України від 08.07.2010р. № 2664-УІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненнями, а саме не подання звітності з єдиного соціального внеску за 2016р., 2017р., 2018р.;

- п.2 ч. 1 ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 2464-УІ від 08.07.2010, що занижено суми нарахувань по єдиному соціальному внеску за період з 01.01.2016р. по 31.12.2018р. на суму 140584,92 грн., в тому числі: за 2016 рік в сумі 31204 грн.; за 2017 рік в сумі 42218 грн.; за 2018 рік в сумі 67162,92 грн.;

- п.183.2 ст.183, п.187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п.200.1 ст.200 Кодексу від 02.12.2010р. №2755-УІ із змінами та доповненнями, занижено суму зобов`язань з ПДВ, що підлягає до сплаті до бюджету на загальну суму 370673 грн.;

На підставі акту документальної позапланової невиїзної перевірки №1261/1305/ від 09.04.2019 року перевірки відповідачем прийнято:

- податкове повідомлення - рішення № від 26.04.2019 року, яким визначено суму штрафних санкцій на суму 510 грн.;

- податкове повідомлення - рішення № від 26.04.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на доходи фізичних осіб в розмірі 430657,89 грн., та визначено штрафні санкції в розмірі 107664,47 грн.;

- податкове повідомлення - рішення № від 26.04.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 370673,00 грн., та штрафними санкціями в розмірі 92668,25 грн.

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 0- від 26.04.2019 року на суму 140584,92 грн., у зв`язку із заниженням суми єдиного соціального внеску.

- рішення № від 26.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 24521,09 грн.

- рішення № від 26.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності передбаченою ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в сумі 510,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями та вимогою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Відповідно до пункту 85.2 статті 85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою підприємців від провадження господарської діяльності встановлений статтею 177 ПК України.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді (п. 177.10 ст. 177 ПК України).

Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність затверджено Наказом Міністерства доходів і зборі України від 16.09.2013 № 481 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 177.1, 177.2, 177.4, 177.6 статті 177 Кодексу, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

У разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Обов`язок щодо подання декларації про доходи вважається виконаним відповідно до п. 179.2 ст. 179 ПК України, якщо фізична особа отримала доходи: від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Тобто, виходячи із суті зазначеної норми, суд вважає, що позивач ОСОБА_3 , виконав обов`язок щодо подання декларації про доходи, як фізична особа, а тому, і висновок контролюючого органу про обов`язок щодо подання декларації про доходи та майновий стан за 2016- 2018 роки є таким, що не відповідає чинному законодавство.

З огляду на зміст викладених норм, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , у спірних правовідносинах не можуть бути визначені податкові зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб-підприємців, так як він не зареєстрований як ФОП, у зв`язку із чим, податкові повідомлення - рішення не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, підлягають визнанню протиправним і скасуванню.

Окрім цього, згідно з пунктом 181.1 статті 181 Кодексу, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Відповідно до пункту 183.1 статті 183 Кодексу, будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

Приписами п. 187.1 ст. 187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

У той же час, через не встановлення факту здійснення ОСОБА_3 , як фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності, пов`язаної з реалізацією нерухомості, протиправним є податкове повідомлення - рішення про донарахування ПДВ.

Також, відповідно до пункту 292.1. статті 292 Кодексу, доходом платника єдиного податку є, зокрема, для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Згідно з пунктом 291.4 статті 291 Кодексу, суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності на III групі платника єдиного податку не повинні перевищувати 3 млн. грн. обсягу доходів за 1 рік.

Пунктом 293.4 статті 293 Кодексу визначено, що ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої і п`ятої груп у розмірі 15 відсотків до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2, 3 і 5 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу.

За приписами підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Кодексу, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої - третьої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.

Такі платники до суми перевищення зобов`язані застосувати ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків.

Враховуючи, що ОСОБА_3 , отримував кошти від продажу власного нерухомого майна, суд вважає, що такий дохід не відноситься до доходу ФОП як платника єдиного податку, а також, відсутнє перевищення граничного обсягу виручки.

Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Разом з тим, фізичні особи, які реалізують нерухоме майно, що належить їм на праві приватної власності, до переліку осіб - платників єдиного внеску, визначених у статті 4 вказаного закону не віднесені.

Отже, нарахування ОСОБА_3 , як ФОП за реалізацію належного йому, як фізичній особі нерухомого майна, недоїмки по сплаті єдиного соціального внеску та штрафних санкцій за несплату внеску, не ґрунтуються на вимогах закону.

Отже, вищевказані нормативно - правові акти не мають відношення до фізичних осіб, які не зареєстровані як фізичні особи - підприємці, а тому позивач не зобов`язаний дотримуватись вимог закону, які на нього не поширюються.

З цих же підстав незаконним також є нарахування податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість.

Крім того, суд зазначає, що обставиною, яка обумовила проведення позапланової документальної невиїзної перевірки позивача був лист від 18.01.2019 № 1766/7/99-99-13-04-03-17, яким Державна фіскальна служба України повідомила відповідача про здійснення заходів податкового контролю відносно фізичних осіб, які отримують дохід від систематичного продажу об`єктів нерухомого майна протягом 2013-2018 рр. У доданому до цього листа переліку значиться позивач, як особа, яка систематично здійснює вказану діяльність, що має ознаки господарської, без реєстрації підприємцем.

Також, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року в адміністративній справі №120/1014/19-а визнано протиправним та скасовано наказ №1527 від 18.03.2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_3 Зазначене рішення набрало законної сили згідно ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019 року. При цьому, судом цьому рішенні встановлено, що відповідач не дотримався визначених законом умов для проведення позапланової документальної перевірки позивача, оскільки всупереч положенням пп. 78.1.1 п.78.1 ст. 78 ПК України і наказ на перевірку, і запит про надання інформації були прийняті (оформлені) в один день - 18.03.2019. Тобто, відповідач не надав позивачу передбаченого законом строку для відповіді на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, чим порушив порядок призначення перевірки. А тому, суд дійшов висновку, що ГУ ДФС у Вінницькій області, не мало законних повноважень щодо прийняття наказу про призначення позапланової перевірки позивача з підстав, визначених у пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78ПК України, а отже оскаржуваний наказ визнається протиправним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

В силу пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Як зазначено у пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника (пункт 86.10 статті 86 ПК України).

У свою чергу, положеннями пункту 86.8 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства видно, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень - рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення - рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення - рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Отже, нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14), від 27 січня 2015 року (справа №21-425а14) та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2018 року (справа N1570/7146/12), у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 812/1283/17.

Таким чином, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Оскільки підставою для проведення перевірки, наслідком якої стало прийняття відповідачем оскаржуваних та вимоги, був наказ відповідача від №1527 від 18.03.2019 року, а предметом розгляду справи №120/1014/19-а - законність прийняття вказаного наказу та проведення перевірки на його підставі, суд дійшов висновку, що рішення та вимога від 26.04.2019 року прийняті відповідачем не відповідають закону, та підлягають скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами, не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Крім того, позивач жодним чином не порушив норми законодавства мирно володіючи та розпоряджаючись належним йому нерухомим майном.

Законодавство України не обмежую громадян на здійснення операцій з приводу набуття та відчуження належного таким громадянам майна.

Ратифікувавши Європейську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини про права людини 17.07.1997 року (далі - Конвенція), Україна визнала не лише право на "мирне володіння майном", а й згідно із положеннями ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції визнала право на звернення фізичних та юридичних осіб до Європейського суду з прав людини за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, пов`язаних з реалізацією права власності.

Основною метою ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такий висновок також міститься у п.49 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти УКРАЇНИ", вказане рішення суду вимагає певну "якість" закону, за яким покладаються обов`язки на особу щодо обмеження у реалізації ним свого права власності.

Відповідно до ст. 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх рішень.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби у Вінницькій області, зокрема:

- податкове повідомлення- рішення № від 26.04.2019 року;

- податкове повідомлення - рішення № від 26.04.2019 року;

- податкове повідомлення - рішення № від 26.04.2019 року,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 26.04.2019 року

- рішення № від 26.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- рішення № від 26.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності передбаченою Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Стягнути на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 9605,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар