Справа № 826/4136/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2019 року № 826/4136/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Територіального управління Державної судової адміністрації

України в місті Києві;

2. Оболонського районного суду міста Києва,

третя особа без

самостійних вимог - Державна казначейська служба України,

на предмет спору

про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - відповідач 1, ТУ ДСА в м. Києві), Оболонського районного суду міста Києва (далі - відповідач 2) та з урахуванням уточнень та доповнень, викладених у поясненнях та заявах від 21 квітня 2015 року, 21 січня 2019 року, остаточно просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідачів у виплаті вихідної допомоги як судді у зв`язку з відставкою відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинній станом на 11 грудня 2013 року;

- зобов`язати відповідачів відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинній станом на 11 грудня 2013 року, нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позов обґрунтовано тим, що з 04 червня 1991 року позивач був зарахований на посаду народного судді Мінського районного суду м. Києва та з 01 листопада 2001 року переведений на посаду судді новоутвореного Оболонського районного суду м. Києва, з якої 11 грудня 2013 року подав заяву про відставку до Вищої ради юстиції України.

Рішенням Вищої ради юстиції України №1537/0/15-13 від 24 грудня 2013 року заяву позивача задоволено, внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду м. Києва.

Верховною Радою України 25 грудня 2014 року (через рік) прийнято постанову №59-VIII «Про звільнення суддів», відповідно до якої ОСОБА_1 звільнено з посади судді Оболонського районного суду м. Києва, та на підставі якої наказом в.о. голови Оболонського районного суду міста Києва №155/к від 31 грудня 2014 року позивача відраховано зі штату суду.

Посилаючись на те, що при виході у відставку за частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинній станом на 11 грудня 2013 року, судді виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат, позивач звернувся з відповідною заявою до відповідачів, проте допомоги у зазначеному розмірі не отримав, з чим і звернувся до суду.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Саніна Б.В . від 17 квітня 2015 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів Державну казначейську службу України та Оболонський районний суд м. Києва.

В судовому засіданні 05 травня 2015 року після заслуховування пояснень сторін та їхніх представників, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано ТУ ДСА в м. Києві вчинити дії щодо нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 листопада 2015 року частково задоволено касаційну скаргу ТУ ДСА в м. Києві, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року справу №826/4136/15 прийнято мною у своє провадження, залучено Оболонський районний суд м. Києва до участі у справі як другого відповідача, запропоновано відповідачам надати заперечення на позовну заяву, призначено судове засідання у справі.

Судове засідання 21 січня 2016 року, зважаючи на неявку сторін, не відбулося.

Від відповідачів у справі 15 та 21 січня 2016 року надійшли заперечення на позовну заяву, з яких вбачається незгода з позовними вимогами та зазначається, що часом виходу у відставку судді ОСОБА_1 . є прийняття відповідної постанови Верховною Радою України, тобто 25 грудня 2014 року, а час подачі ним заяви про відставку є лише його волевиявленням, висловленим у відповідній заяві від 11 грудня 2013 року. Отже, на момент прийняття Верховною Радою України постанови про відставку ОСОБА_1 . стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вже не передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, оскільки з 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27 березня 2014 року.

Згідно з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року вирішено звернутися до Верховного Суду України з питання внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності подання щодо конституційності підпункту 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» положенням статті 8, статті 21, частинам другої та третьої статті 22 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.

Іншою ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року, зупинено провадження у справі №826/4136/15 до вирішення Верховним Судом України питання щодо наявності підстав для звернення до Конституційного Суду України щодо відповідності (конституційності) підпункту 1 пункту 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» положенням статті 8, статті 21, частинам другої та третьої статті 22 Конституції України.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року щодо зупинення провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року вирішено продовжувати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Від відповідача 1 - ТУ ДСА в м. Києві 10 травня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладено аргументи щодо безпідставності позовних вимог, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вже не передбачали виплату вихідної допомоги.

Від позивача 03 червня 2019 року надійшли заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін задоволено частково, вирішено подальший розгляд справи провадити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 27 червня 2019 року.

У судовому засіданні 27 червня 2019 року, з урахуванням думки сторін та їхніх представників, суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 1991 року на підставі наказу №394/7 позивача зараховано на посаду судді Мінського районного суду міста Києва.

З 01 листопада 2001 року позивача переведено на посаду судді новоутвореного Оболонського районного суду міста Києва згідно з Указом Президента України від 23 жовтня 2001 року.

Позивач 11 грудня 2013 року звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення з посади судді у зв`язку з відставкою.

Рішенням Вищої ради юстиції №1537/0/15-13 від 24 грудня 2013 року «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку» заяву позивача про відставку задоволено, внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду м. Києва.

Верховною Радою України 25 грудня 2014 року (фактично через рік після отримання рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2013 року) прийнято постанову №59-VIII «Про звільнення суддів», відповідно до якої за пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Оболонського районного суду міста Києва.

Надалі, відповідно до наказу в.о. голови Оболонського районного суду міста Києва від 31 грудня 2014 року №155/в «Про звільнення судді ОСОБА_1. » позивача відраховано зі штату Оболонського районного суду м. Києва.

Заявою від 02 березня 2015 року позивач звернувся до ТУ ДСА у м. Києві про виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, проте відповіді на заяву не отримав.

Стверджуючи, що оскільки право на відставку реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що у свою чергу вважає підставою для зобов`язання відповідачів до вчинення певних дій.

Окрім іншого, позивач посилається на прийняття Окружним адміністративним судом м. Києва, Київським апеляційним адміністративним судом та Верховним Судом України ряду рішень, за якими визнано обставини несвоєчасного розгляду та затягування Верховною Радою України розгляду подань Вищої ради юстиції про звільнення суддів у відставку. Такі рішення, на думку позивача, мають преюдиціальне значення для розгляду питання щодо зобов`язання відповідачів до нарахування та виплати вихідної допомоги у належному розмірі, тому обставини протиправної бездіяльності Верховної Ради України, встановлені у зазначених рішеннях, не потребують доказування, з чим і звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) (далі - Закон №2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №1-2/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсії і щомісячного грошового довічного утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним становищем та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їх за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів дає підстави висувати до судді високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

У своєму рішенні Конституційний Суд України вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію).

Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Обґрунтовуючи позов, позивач стверджує, що застосуванню підлягають норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинні на час подачі ним заяви про звільнення у відставку та розгляду цієї заяви Вищою радою юстиції.

Водночас, за правилами частин другої та шостої статті 111 Закону №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме, виключено статтю 136 вказаного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно фактичних обставин, встановлених судом, ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України №59-VIIІ від 25 грудня 2014 року, тобто у той час коли вже не існувало норми про право на отримання вихідної допомоги, раніше передбаченої статтею 136 Закону № 2453-VI.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №1-2/2013, на яке посилається позивач, ухвалено раніше, ніж набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а тому його висновки не розповсюджуються на положення вказаного Закону.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Частиною шостою статті 47 Закону № 2453-VIвизначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

При цьому, на думку суду відмова відповідачів у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент його виходу у відставку, виплату вихідної допомоги вже не передбачало.

Посилання позивача в обґрунтування адміністративного позову на те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, є помилковим, оскільки у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Окрім того, рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Виходячи з наведеного, на день виходу судді ОСОБА_1. у відставку ТУ ДСА в м. Києві та Оболонський районний суд міста Києва діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги, його законних прав та інтересів не порушували.

За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/11938/15, провадження К/9901/3775/18 та від 07 лютого 2018 року у справі № 820/858/16, провадження К/9901/1758/18.

Окрім того, позивач як підставу для задоволення позову вказує, що право на стягнення суми вихідної допомоги з ТУ ДСА в м. Києві, підтверджується рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду України, зокрема, у справах №21-635а15, №21-195а-15, №800/20/15 за позовами суддів до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності. Відповідно до зазначених судових рішень бездіяльність Верховної Ради України щодо тривалого не розгляду подань Вищої ради юстиції про звільнення суддів визнана протиправною.

Проте, суд вважає за доцільне зазначити, що задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Верховної Ради України у вказаних позивачем справах не породжує прав та обов`язків у відповідачів у даній адміністративній справі №826/4136/15, тому не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Також суд зважає на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, бере до уваги висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», у якому зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Водночас, як вже зазначалося судом, положення Закону № 2453-VI в частині виплати суддям вихідної допомоги, на які посилається позивач у позові, втратили чинність до прийняття рішення про його відставку.

За таких обставин суд не вбачає протиправності у відмові відповідачів у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги як судді у зв`язку з відставкою відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинній станом на 11 грудня 2013 року, у зв`язку з чим не знаходить підстав для зобов`язання відповідачів до вчинення певних дій та в цілому для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою судові витрати підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу лише при задоволенні позову. Враховуючи те, що суд відмовляє позивачу у задоволенні позову повністю, понесені ним витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Оболонського районного суду міста Києва, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 ;

Відповідач 1: Оболонський районний суд міста Києва, адреса: 04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, будинок 2є, , тел. + ;

Відповідач 2: Територіальне управління Державної судової адміністрації в м. Києві, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Л. Українки, 26, ідентифікаційний код юридичної особи 26268059.

Суддя В.І. Келеберда