Справа № 640/7193/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2019 року № 640/7193/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаджибей»

до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної

виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення

виконавчого збору, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Гаджибей» (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову №58770526 від 02 квітня 2019 року державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Ліани Олегівни про стягнення виконавчого збору з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаджибей» виконавчого збору у розмірі 85 694 400,00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

На думку представника позивача, у виконавчому провадженні, в межах якого було винесено постанову про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не підлягало стягненню з божника на користь стягувача будь-яких сум, які могли бути стягнені лише після реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а зверненню на користь боржника підлягала земельна ділянка, опис якої було наведено у виконавчому документі. При цьому, у самому виконавчому документі було вказано початкову вартість земельної ділянки, на звернення на яку видано відповідний виконавчий документ, а саме - 10 647 000,00 грн.

Також представник позивача просив врахувати, що в ході розгляду судових справ про звернення стягнення на предмет іпотеки на зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» перед Національним Банком України за кредитним договором №54 від 02 жовтня 2014 року, власником яких є позивач, реальний розмір заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» зменшений удвічі.

У письмових додаткових поясненнях представник позивача повідомив, що судове рішення, при примусовому виконанні якого винесена оскаржувана постанова, скасоване в судовому порядку, а відтак виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

В ході судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача відзиву на адміністративний позов не надав, у призначені судові засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2019 року до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся Національний банк України із заявою про примусове виконання наказу господарського суду Одеської області від 08 лютого 2019 року №916/1074/18, у якій просив вжити всі передбачені законодавством заходи щодо неупередженого, своєчасного та повного примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 08 лютого 2019 року №916/1074/18.

З наявної в матеріалах виконавчого провадження копії наказу від 08 лютого 2019 року №916/1074/18 вбачається, що даний наказ видано на виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 січня 2019 року, якою вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №94 від 06 жовтня 2014 року, укладеним між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гаджибей», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №4533 в рахунок погашення заборгованості публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором №54 від 02 жовтня 2014 року перед Національним банком України в загальній сумі заборгованості 856 944 000,00 грн., а саме на:

- земельну ділянку площею 10,0000 га за кадастровим номером :01:002:0769, яка розташована: Одеська область, Овідіопольський район, Дальницька сільська рада, масив «Золотий берег», земельна ділянка 41, 42, 43, 44, 45, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 37, право власності на предмет іпотеки зареєстроване за іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 7216610.

Вказаним наказом також передбачено встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 10 647 000,00 грн. без ПДВ.

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за результатами розгляду заяви про примусове виконання наказу від 08 лютого 2019 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 квітня 2019 року, пунктом 3 якої визначено, що в порядку, передбаченому статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Того ж дня, 02 квітня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 85 694 400,00 грн.

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пунктів 1, 1-1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судові накази.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Суд звертає увагу, що матеріалами виконавчого провадження підтверджується факт надходження заяви про примусове виконання наказу 21 лютого 2019 року, однак постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята лише 02 квітня 2019 року, тобто з порушенням строку, передбаченого частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Вимогами статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналіз наведеної норми чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин дає підстави для висновку, що сума виконавчого збору визначається як 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, а не від суми, яка фактично стягнута як стверджує представник позивача.

Така редакція статті 27 Закону №1404-VIII (щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом) мала місце до набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року №2475-VIII, тобто до 28 серпня 2018 року.

Відтак в даній частині доводи представника позивача не беруться судом до уваги як нормативно не підтверджені.

Стосовно визначення оскаржуваною постановою суми виконавчого збору у розмірі 85 694 400,00 грн., суд зазначає, що державним виконавцем не враховано, що наказом встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 10 647 000,00 грн. без ПДВ.

Тобто, оскаржуваною постановою визначено суму виконавчого збору в розмірі, що значно перевищує визначений судовим рішенням розмір реалізації предмета іпотеки (10 647 000,00 грн., що не узгоджується з вимогами статті 27 Закону №1404-VIII та свідчить про правомірність визначення розміру виконавчого збору в оскаржуваній постанові.

Водночас, судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року у справі №916/1074/18 за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаджибей», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - акціонерне товариство «Комерційний банк» Приватбанк» про стягнення на предмет іпотеки, рішення господарського суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29 січня 2019 року в справі №916/1074/18 скасовано, а справу №916/1074/18 направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Вимогами пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина 2 статті 39 Закону №1404-VIII).

У випадках, передбачених пунктами 1 - 3, 5 - 7, 9 - 12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені вимогами статті 40 Закону №1404-VIII.

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII свідчить, що у разі закінчення виконавчого провадження у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню виконавчий збір не підлягає стягненню.

Також, вимогами частини 7 статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні наказу №916/1074/18 господарського суду Одеської області від 08 лютого 2019 року виконавче провадження №58770526 закінчено на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII.

Пунктом 2 вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження від 03 жовтня 2019 року вирішено припинити чинність арешту майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника від 02 квітня 2019 року №58770526, постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 04 червня 2019 року №58770526, скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З урахуванням факту закінчення виконавчого провадження №58770526 на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII, зважаючи на імперативність частини 7 статті 27 Закону №1404-VIII, якою визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню, суд приходить до висновку, що станом на момент вирішення даного адміністративного спору оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору уже не порушує права та законні інтереси позивача як боржника у межах виконавчого провадження №58770526, оскільки підстави для подальшого пред`явлення такої постанови до виконання відсутні в силу вимог частини 7 статті 27 Закону №1404-VIII.

Суд також звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої 02 квітня 2019 року при примусовому виконанні наказу господарського суду Одеської області від 08 лютого 2019 року №916/1074/18. Також матеріали справи не містять доказів стягнення виконавчого збору з позивача, які, навіть у разі стягнення вказаних витрат виконавчого провадження, підлягають поверненню на користь боржника.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову з огляду на відсутність порушеного права позивача станом на момент вирішення даного адміністративного спору.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаджибей» відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук