Справа № 0940/2452/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8225/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Карпаш Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю (суддя суду І інстанції: Біньковська Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 04 хв. 19.06.2019р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.07.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.12.2018р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_1 , суб`єкт господарювання) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати винесену Управлінням Держпраці в Івано-Франківській обл. (надалі - відповідач) постанову № ІФ 1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС від 22.11.2018р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої на підставі абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 11169 грн.; понесені судові витрати (сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу) покласти на відповідача (Т.1, а.с.5-11).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано винесену Управлінням Держпраці в Івано-Франківській обл. постанову № ІФ 1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС від 22.11.2018р. про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 11169 грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. на користь позивача 1762 грн. сплаченого судового збору (Т.1, а.с.195-203).

Згідно додаткового рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.07.2019р. заяву ФОП ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задоволено частково; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. на користь позивача 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (Т.1, а.с.226-231).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Управління Держпраці в Івано-Франківській обл., який у поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (Т.2, а.с.2-9).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 інспектором праці був складений Акт № ІФ1966/47/АВ від 31.10.2018р., яким встановлено порушення вимог ч.1 ст.83, ч.ч.1 і 2 ст.115, ч.1 ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», які полягають у порушенні встановлених правил виплати заробітної плати, проведенні розрахунку під час звільнення працівника, в тому числі невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Не спростовуючи наведених порушень, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що винесенням оскаржуваної постанови органом Держпраці порушено конституційний принцип неможливості двічі притягнення до одного виду відповідальності за те саме правопорушення.

Штрафи, накладення яких передбачено ч.2 ст.265 КЗпП України, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Постановою Тлумацького районного суду від 26.12.2018р. позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу, в той час як оскаржувана постанова прийнята відповідачем раніше, а саме 22.11.2019р.

Таким чином, оскільки постанова № ІФ1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС про накладення штрафу у розмірі 11169 грн. передувала постановленню судового рішення у справі про адміністративне правопорушення, дана обставина, на переконання апелянта, в жодному разі не може свідчити про порушення відповідачем принципу, закріпленого в ст.61 Конституції України, на чому наголошує суд в оскаржуваному рішенні.

Окрім цього, про виклик на розгляд справи про накладення штрафу позивач повідомлявся листом № 04-13/15-10/7737 від 14.11.2018р. (квитанція № 431). На розгляд справи про накладення штрафу позивач не з`явився, жодних клопотань чи заяв про відкладення розгляду від нього не надходило.

Згідно п.29 Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. постановою КМ України № 295 від 26.04.2017р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», заходи для притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Також апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального законодавства, що проявилося у затягуванні строків розгляду адміністративної справи окружним адміністративним судом.

Позивачем ФОП ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці по вказаній категорії справ (Т.2, а.с.46-48).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.10.2018р. на адресу Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. надійшло звернення громадянина ОСОБА_3 про порушення щодо нього трудового законодавства ФОП ОСОБА_1 , а саме невиплати заборгованості по заробітній платі та компенсації по заробітній платі (Т.1, а.с.103).

Відповідно до наказу про проведення інспекційного відвідування № 1624-Д від 26.06.2018р. (а.с.104) та направлення № 04-13/15-10/7199 від 26.10.2018р. (а.с.105) відповідачем в період з 30.10.2018р. по 31.10.2018р. проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1

За результатами інспекційного відвідування відповідачем складено Акт № ІФ1966/47/АВ від 31.10.2018р. (Т.1, а.с.106-109), відповідно до якого в ході інспекційного відвідування виявлено ряд порушень законодавства про працю, зокрема:

відповідно до ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати проводиться регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом) не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних, не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Однак, ФОП ОСОБА_1 не виплачував заробітну плату монтажнику ОСОБА_3 з жовтня 2017 року по серпень 2018 року;

відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, ФОП ОСОБА_1 звільнив з роботи монтажника ОСОБА_3 з 28.09.2018р. (наказ № 1 від 28.09.2018р.), а розрахункові кошти вказаний працівник не отримав по даний час (31.10.2018р.);

відповідно до вимог ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Між тим, позивачем прийнято на роботу ОСОБА_4 з 01.02.2017р. (наказ № 1) та звільнено її з 01.12.2017р. (наказ № 1-1). При звільненні їй належала до виплати грошова компенсація за 20 днів невикористаної щорічної відпустки. Однак, компенсація за невикористану відпустку ФОП ОСОБА_1 їй не нарахував та не виплатив по даний час (31.10.2018р.).

01.11.2018р. відповідачем складено припис № ІФ1966/47/АВ/П про усунення виявлених порушень, яким зобов`язано позивача усунути зазначені у ньому порушення в строк до 15.11.2018р. (Т.1, а.с.110-111).

09.11.2018р. відповідачем Управлінням Держпраці в Івано-Франківській обл. за наслідками розгляду матеріалів інспекційного відвідування прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу на позивача, за яким вирішено викликати позивача на розгляд справи про накладення фінансових санкцій відповідно до вимог ст.265 КЗпП України за порушення законодавства про працю, встановлених при інспекційному відвідуванні 31.10.2018р., який відбудеться 22.11.2018р. (Т.1, а.с.118).

14.11.2018р. позивачу направлено повідомлення про виклик на розгляд справи про накладення штрафу (Т.1, а.с.119).

15.11.2018р. позивачем на адресу Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. направлено лист - відповідь на припис про усунення виявлених порушень (отриманий відповідачем 15.11.2018р.) в якому він повідомив про те, що особисті підписи в особовій картці ОСОБА_3 є відсутніми, у зв`язку з тим, що останній відмовлявся підписувати будь-які документи. 13.11.2018р. ОСОБА_3 було надіслано лист з проханням з`явитись і підписати особову карту, однак він не з`явився. Жодної відповіді на вказаний лист не надав. Заробітна плата монтажнику ОСОБА_3 виплачувалась, однак останній відмовлявся підписувати відомості на видачу заробітної плати. Враховуючи дефіцит кадрів та кваліфікацію даного працівника, з ним трудові відносини не припинялися. Факт видачі заробітної плати та відмови від підпису у відомостях підтверджується актами про відмову від підпису. ОСОБА_3 видавалась довідка про доходи, в органи ДФС здавались звітність, а саме звіт про суми нарахованої заробітної плати доходу, грошового забезпечення, допомоги. Надбавки, компенсації застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідні податки з нарахованої та виплаченої заробітної плати сплачувалися, також здавалися в органи ДФС податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №1 ДФ). В день звільнення ОСОБА_3 відмовився отримати розрахункові кошти, які були відправлені поштовим переказом та отримані особисто. Листом від 13.11.2018р. ОСОБА_3 повторно був запрошений отримати розрахункові кошти, однак станом на 15.11.2018р. не з`явився. Середній заробіток на вказану у приписі дату не нараховувався, оскільки в день звільнення позивач категорично відмовився отримати розрахункові кошти. Середню заробітну плату прокориговано на коефіцієнт підвищення заробітної плати. Строки виплати заробітної плати не порушувались. Заробітна плата виплачувалась два рази на місяць, а саме аванс та зарплата. Компенсація ОСОБА_4 нарахована та виплачена (Т.1, а.с.25).

22.11.2018р. за наслідками розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю щодо ФОП ОСОБА_1 відповідачем прийнято постанову № ІФ1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС про накладення штрафу в сумі 11169 грн. за порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.83 КЗпП України, відповідальність за які передбачена абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України (Т.1, а.с.120).

Окрім цього, 01.11.2018р. відповідачем складено стосовно позивача протокол про адміністративне правопорушення № ІФ 1966/47/АВ/П/ПТ1, згідно якого ФОП ОСОБА_1 допущені порушення вимог трудового законодавства, а саме ч.ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.117 КЗпП України, ст.83 КЗпП України (Т.1, а.с.112).

Постановою Тлумацького районного суду Івано-Франківської обл. від 26.12.2018р. у справі № 353/1164/18 позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Цим рішенням суду позивача притягнуто до відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, оскільки ним порушені вимоги ст.83, ч.1 та ч.2 ст.115, ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України (Т.1, а.с.116).

Згідно даних ЄДРСР вказана постанова набрала законної сили 09.01.2019р.

Вирішуючи наведений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України, є доведеним.

Матеріалами справи підтверджено, що в порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» ФОП ОСОБА_1 не виплачував заробітну плату монтажнику ОСОБА_3 з жовтня 2017 року по серпень 2018 року. Також всупереч вимогам ст.83, ч.1 ст.116 КЗпП України позивач не виплатив розрахункові кошти звільненому 28.09.2018р. з роботи ОСОБА_3 та не провів виплату грошової компенсації за 20 днів невикористаної щорічної відпустки звільненій 01.12.2017р. з роботи ОСОБА_4

Накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення постановою Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. № ІФ 1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС від 22.11.2018р. є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що слід вважати порушенням ст.61 Конституції України.

Таким чином, правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України, так само, як і правопорушення, передбачене у ч.3 ст.41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018р. у справі № 814/2156/16, від 22.04.2019р. у справі № 806/2143/18.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що притягнення позивача двічі за одне й те саме правопорушення порушує його права, передбачені ст.61 Конституції України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, з наступних причин.

В частині правомірності проведеного відповідачем позапланового заходу державного контролю (інспекційне відвідування) стану дотримання вимог законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Повноваження щодо нагляду і контролю за додержанням роботодавцями законодавства про працю встановлені КЗпП України та іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затв. постановою КМ України № 96 від 11.02.2015р., Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з п.4 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затв. наказом Міністерства соціальної політики України № 340 від 27.03.2015р., Управління Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (пп.5); накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці (п.49).

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. постановою КМ України № 295 від 26.04.2017р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з п.5 цього Порядку інспекційні відвідування проводяться, зокрема, 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; ін.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію / відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (п.п.19 і 20 зазначеного Порядку).

Окрім цього, проведення відповідачем перевірок дотримання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування спрямоване на виконання міжнародно-правових зобов`язань України в частині забезпечення системи інспекції праці.

Так, Законом України № 1985-VІ від 08.09.2004р. ратифіковано Конвенцію міжнародної організації праці № 81 (1947 року) про інспекцію праці у промисловості й торгівлі. Конвенція є основоположним документом, що визначає загальні засади та основні завдання проведення перевірок дотримання законодавства про працю. Положення Конвенції підлягають застосуванню у порядку передбаченому ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», відповідно до якої чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Пункт с) ч.1 статті 15 Конвенції передбачає, що слід вважати абсолютно конфіденційним джерело будь-якої скарги, доведеної до їхнього відома, на недоліки або порушення правових норм і утримуватися від повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що інспекційне відвідування було проведене у зв`язку з отриманням такої скарги.

Згідно ст.16 наведеної Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

В частині дотримання відповідачем процедурних норм під час проведення інспекційного відвідування та розгляду справи колегія суддів виходить з наступного.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою КМ України № 509 від 17.07.2013р. (із змінами, внесеними згідно з постановою КМ України № 55 від 03.02.2016р.).

Відповідно до абз.2 п.2 цього Порядку штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Штрафи мають право накладати начальники територіальних органів Держпраці та їх заступники.

Відповідно до п.п.6, 7 згаданого Порядку про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено.

Під час судового розгляду з`ясовано, що за результатами проведення інспекційного відвідування відповідачем складено Акт № ІФ1966/47/АВ від 31.10.2018р., який підписаний позивачем. Один примірник Акту отриманий позивачем 31.10.2018р., що підтверджується наявним підписом останнього у акті (Т.1, а.с.13-20).

Інспекційне відвідування проводилося на підставі наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. № 1624-Д від 26.10.2018р., що відповідає приписам пп.3 п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. постановою КМ України № 295 від 26.04.2017р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». (Т.1, а.с.104).

Окрім цього, 14.11.2018р. відповідач склав виклик № 04-13/15-10/7737 на розгляд справи про накладення штрафу, що був призначений на 10 год. 45 хв. 22.11.2018р. в приміщенні Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. Вказаний виклик надісланий 15.11.2018р. позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, що підтверджується квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 15.11.2018р. (Т.1, зворот а.с.119).

Таким чином, повідомлення про розгляд справи надіслано більш ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу.

Пункт 6 вказаного Порядку передбачає альтернативні варіанти повідомлення суб`єкта господарювання про розгляд справи, а саме: не пізніше, ніж за 5 днів до розгляду справи рекомендованим листом; телеграмою; телефаксом; телефонограмою; шляхом особистого вручення.

При цьому, право вибору конкретного способу повідомлення залишається за уповноваженими посадовими особами.

Із буквального тлумачення вказаної норми слідує, що нею встановлено обов`язок суб`єкта владних повноважень вжити відповідну дію (надіслати рекомендований лист) до спливу певного строку (не пізніше ніж за п`ять днів).

Відтак, п.6 наведеного Порядку встановлює вимоги до способів та строків вжиття відповідних заходів, спрямованих на інформування суб`єктів господарювання про розгляд справи, а не визначає за скільки конкретно днів до дати розгляду суб`єкт господарювання повинен знати про нього.

Таким чином, обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується лише надісланням виклику на розгляд справи.

Фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.

Враховуючи наведене, відповідач вжив усіх заходів, спрямованих на забезпечення особистої участі ФОП ОСОБА_1 в розгляді справи про накладення штрафу.

Стосовно виявлених порушень законодавства про працю, які були допущені позивачем ФОП ОСОБА_1 , колегія суддів враховує таке.

Відповідності до ч.ч.1, 2 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч.1 ст.116 КЗпП).

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗПП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Під час судового розгляду з`ясовано, що ОСОБА_3 з 02.10.2017р. прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду монтажника, що підтверджується наказом № 2 від 01.10.2017р. (Т.1, а.с.26).

28.09.2018р. цього працівника звільнено з посади на підставі поданої заяви від 27.09.2018р. згідно п.1 ст.36 КЗпП України, про що позивачем видано наказ № 1 від 28.09.2018р. (Т.1, а.с.27). За змістом акту від 28.09.2018. ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці 28.09.2018 (Т.1, а.с.74).

Згідно копій актів про відмову від підпису ОСОБА_3 у відомостях на видачу авансу та видачу заробітної плати «не хотів підписуватися» (Т.1, а.с.33-54).

Відповідно до копій платіжних відомостей на видачу авансу та видачу заробітної плати підпис ОСОБА_3 є відсутнім (Т.1, а.с.55-58).

Позивачем до Тисменицької ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській обл. (Тлумацьке відділення) подано податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за І, ІІ, ІІІ квартали 2018 року (Т.1, а.с.59-66).

12.10.2018р. позивачем видано довідку про те, що ОСОБА_3 дійсно працював у ФОП ОСОБА_1 з 02.10.2017р. по 28.09.2018р., займав посаду монтажника, із зазначенням його сум заробітної плати за шість місяців, при цьому затримок по заробітній платі не було (Т.1, а.с.68).

Листом від 10.10.2018р. позивачем повідомлено ОСОБА_3 про необхідність отримання у поштовому відділенні с.Березівка переказ коштів - зарплату та відпускні (Т.1, а.с.70).

Згідно письмового повідомлення від 11.10.2018р. переказ коштів одержано адресатом 11.10.2018р. (Т.1, а.с.71).

Відповідно до довідки Головного управління ДФС в Івано-Франківській обл. № 651/10/09-19-54-64 від 17.12.2018р. станом на 17.12.2018р. заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску у ФОП ОСОБА_1 немає ( Т .1, а.с.72).

ОСОБА_4 прийнята 01.02.2017р. на роботу на посаду менеджера по роботі з клієнтами, що підтверджується наказом № 1 від 31.01.2017р. (Т.1, а.с.28). Остання звільнена 01.12.2017р. з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України на підставі поданої заяви від 01.12.2017р., про що позивачем видано наказ № 1-1 від 01.12.2017р. (Т.1, а.с.29).

При цьому, компенсація за невикористану відпустку виплачена звільненій особі лише 13.11.2018р. на виконання припису відповідача.

Достовірних доказів на спростування вищеперерахованих порушень законодавства про працю позивач не надав.

Окрім цього, відповідно до п.29 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. постановою КМ України № 295 від 26.04.2017р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що у межах спірних правовідносин позивачем допущено порушення вимог ч.ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.83 КЗпП України; відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу дотримано вимоги Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затв. постановою КМ України № 509 від 17.07.2013р.

Ключовим правовим питанням, який має значення для правильного вирішення спору, є можливість одночасного притягнення фізичної особи-підприємця до відповідальності за ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.1 ст.41 КУпАП за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та інших вимог законодавства про працю.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі, у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

За змістом частин 3, 4 ст.265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та інших вимог законодавства про працю передбачено також КУпАП. Відповідно до ч.1 ст.41 КУпАП порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України «Про звернення громадян», або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю, тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною 2 ст.265 КЗпАП України і частиною 1 ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та інших вимог законодавства про працю.

Штраф за частиною 2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 1 ст.41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Стаття 265 КЗпП України і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України від 28.12.2014р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнуто юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП) за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та інших вимог законодавства про працю.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу третього ч.2 ст.265 КЗпП України і ч.1 ст.41 КУпАП повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення.

Притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування ст.61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена ст.265 КЗпП України і ст.41 КУпАП до одного виду.

У теорії права виділяють конституційну, кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну, матеріальну відповідальність.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги:

(а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці;

(б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику;

(в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу;

(г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган;

(д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас диспозиції абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.1 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні, а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, апеляційний суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у ч.2 ст.265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч.1 ст.41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Також апеляційний суд звертає увагу, що за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати та інших вимог законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Тлумацького районного суду Івано-Франківської обл. від 26.12.2018р. у справі № 353/1164/18, що набрала законної сили, якою застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. № ІФ 1966/47/АВ/П/ПТ1/ЗБ-2ФС від 22.11.2018р. є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.

Щодо хронологічної послідовності притягнення позивача до відповідальності - спочатку за ч.2 ст.265 КЗпП України, а в подальшому за ч.1 ст.41 КУпАП, то слід врахувати, що вказані питання знаходяться в компетенції відповідача. Натомість, оскарження цих рішень здійснюється за вибором позивача. При цьому, чинним законодавством не передбачено жодних обмежень щодо послідовності оскарження таких рішень, через що позивач вправі обрати найбільш сприятливий для нього спосіб захисту порушених його прав та інтересів.

Окрім цього, правомірність притягнення позивача до відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП учасниками справи не оскаржується і не входить до предмету доказування в розглядуваному спорі; дійсність постанови місцевого загального суду останніми не ставиться під сумнів.

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Касаційного адміністративного суду від 21.12.2018р. у справі № 814/2156/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких доводи позивача задоволені.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Управління Держпраці в Івано-Франківській обл.

Окрім цього, надані суду першої інстанції матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній адміністративній справі, через що є наявними правові підстави для їх стягнення з відповідача.

Разом з тим, будь-яких доводів щодо неспівмірності витрат на правову допомогу апелянтом в поданій апеляційній скарзі не наведено.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019р. в адміністративній справі № 0940/2452/18 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління Держпраці в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
І. І. Запотічний
Дата складення повного судового рішення: 23.10.2019р.