Справа № 808/3241/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року

Київ

справа №808/3241/17

адміністративне провадження №К/9901/55227/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року (головуючий суддя: Татаринов Д.В.)

і постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року (головуючий суддя: Шлай А.В., судді: Сафронова С.В., Чепурнов Д.В.)

у справі № 808/3241/17

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

третя особа на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області,

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

І. Історія справи

У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області (надалі також - «ТУ ДСАУ в Запорізькій області») про нарахування і виплату позивачу з 1 січня 2017 року до 7 липня 2017 року суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення, сум щорічної оплачуваної відпустки, а також додаткової відпустки у розмірі, встановленому частиною першою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, тобто 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»;

- зобов`язати ТУ ДСАУ в Запорізькій області нарахувати й виплатити позивачу суддівську винагороду за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень 2017 року і до 7 липня 2017 року і суми допомоги на оздоровлення, сум щорічної оплачуваної відпустки, а також додаткової відпустки в 2017 році у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п`ятою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року, тобто посадовий оклад - 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в розмірі 3200 грн, з виплатою доплати за вислугу років в розмірі 50% посадового окладу та доплатою за адміністративну посаду в розмірі 10% посадового окладу з врахуванням різниці виплачених раніше коштів;

- зобов`язати ТУ ДСАУ в Запорізькій області в місячний строк з дня набрання рішення суду законної сили подати звіт про виконання рішення;

- рішення суду в частині зобов`язання нарахувати і виплатити суддівську винагороду за один місяць допустити до негайного виконання.

Запорізький окружний адміністративний суд ухвалою від 27 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року, позов повернув позивачу.

Зазначені судові рішення мотивовані тим, що позивач при поданні позовної заяви не сплатила судовий збір. Ухвалою суду першої інстанції від 30 листопада 2017 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду документу про сплату судового збору як за вимогу немайнового, так і майнового характеру. У відповідь позивач надала суду письмові пояснення про те, що вона у цій категорії справ звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Додатково суд першої інстанції мотивував оскаржувану ухвалу тим, що позивач не визначає предметом позову стягнення суддівської винагороди, а фактично просить суд зобов`язати відповідача вчинити певні дії стосовно нарахування та виплати суддівської винагороди. Також суд зазначив, що поняття стягнення заробітної плати і зобов`язання вчинити певні дії не є між собою тотожними, оскільки в першому випадку це примусове стягнення визначеної суми коштів, а в іншому - можливе їхнє нарахування і виплата. На думку суду першої інстанції, оскільки предметом позову є не стягнення, то й у даному випадку не може бути застосовано приписи пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» для звільнення позивача від сплати судового збору.

Одночасно, суд першої інстанції зазначив, що вимога зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити кошти з урахуванням перерахунку відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є майновою. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що різниця, на яку позивач просить провести перерахунок суддівської винагороди впливає на її майновий стан, відтак підлягає сплаті як за вимогу майнового характеру.

Апеляційний суд погодився з мотивами суду першої інстанції, додатково зазначивши, що позивач не оскаржила ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року про залишення позову без руху, якою її було зобов`язано сплатити судовий збір за подання позовної заяви, хоча мала таку можливість. Крім того, на момент подачі позову позивач уже була звільнена у відставку, тому на її вимоги про перерахунок суддівської винагороди за минулий період, на думку апеляційного суду, не підпадає під пільги, передбачені пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції й постанову суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.

Зокрема, скаржник зазначає, що суди порушили норми процесуального права, що призвело до постановлення судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі. Також, на думу скаржника, суди невірно застосували норму матеріального права - пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідач у своєму відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Вважає, що оскільки позивач не визначає предметом позову стягнення суддівської винагороди, а фактично просить суд зобов`язати відповідача вчинити дії стосовно нарахування та виплати суддівської винагороди, то у даному випадку не може бути застосовано пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». На думку відповідача, поняття «стягнення заробітної плати» та «визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії» не є між собою тотожними, оскільки у першому випадку йде мова про примусове стягнення визначеної суми коштів, а в іншому про можливе нарахування і виплату.

Третя особа не надала свого відзиву на касаційну скаргу.

Ознайомившись із доводами скаржника, відзивом на касаційну скаргу, матеріалами справи Верховний Суд вважає необхідним задовольнити касаційну скаргу з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не виконала вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та не сплатила судовий збір за подачу позову, який повинна була сплатити, оскільки в своєму позові вона просила не стягнути з відповідача суддівську винагороду, а просила зобов`язати його нарахувати й виплатити її.

Верховний Суд вказує на помилковість зазначеного висновку з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до частини другої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За статтею 134 цього Закону суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, №9-рп/2013 зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

З урахуванням викладеного, суддівська винагорода, суми допомоги на оздоровлення, щорічної і додаткової оплачуваної відпусток, доплати за вислугу років і за адміністративну посаду, які позивач просила зобов`язати нарахувати і виплатити відповідача у своєму позові, підпадають під поняття «заробітна плата» для цілей Закону України «Про судовий збір».

А отже, виходячи з обставин цієї справи, оскільки предметом спору є саме нарахування та виплата суддівської винагороди у розмірі, який заперечується відповідачем, Верховний Суд дійшов висновку, що в цьому випадку на позовні вимоги поширюється положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому, Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

За наведеного правового регулювання й обставин справи Верховний Суд констатує, що суди першої й апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до постановлення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отож, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду й відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року і постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року у справі № 808/3241/17 скасувати, а справу направити до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Н.М. Мартинюк

Судді А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко