Справа № 810/5055/18
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/5055/18 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Лисенко І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮПМ Україна" до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮПМ Україна» (далі - ТОВ «ЮПМ Україна», позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - ГУ ДФС у Київській обл., відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 10.09.2018.

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 10.09.2018 в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 443568,00 грн.

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 10.09.2018.

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 10.09.2018.

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 10-15541305 без зазначення дати у вересні 2018 року.

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 15531305 від 10.09.2018.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача повністю, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки наявним беззаперечним доказам у справі в їх сукупності, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що прийняті у межах та на підставі наявних у контролюючого органу повноважень, з огляду на виявлені порушення податкового законодавства у діяльності позивача.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що посадовими особами відповідача, з 31.07.2018 по 20.08.2018, проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «ЮПМ Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 31 березня 2018 року.

За результатами перевірки був складений акт від 28 серпня 2018 року №727/10-36-14-02-13/37950980 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1. 198.2. 198.3. статті 198 ПК України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість на суму 319020,00 грн.; пункту 14.1.138 статті 14, пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 833723,00 грн.; підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 глави 4 ПК України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб за 2014-2017 роки у розмірі 25963,20 грн.; абзацу «а» пункту 171.2 статті 171 ПК України, в результаті чого встановлено заниження суми військового збору за 2017 рік в розмірі 2163,00 грн.; пункту 3 статті 25.11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого встановлено заниження суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на 2017 рік в розмірі 31732,80 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки відповідачем були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 10 вересня 2018 року яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість у розмірі 319020,00 грн. та визначено суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 79755,00 грн. відповідно до пункту 54.3 статті 54 та пункту 123.1 статті 123 ПК України;

-№ від 10 вересня 2018 року яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування на прибуток на розмір 833 723,00 грн.;

-№ від 10 вересня 2018 року яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 25963,20 грн. та визначено суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 6490,80 грн. відповідно підпункту 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пункту 58.1 статті 58 ПК України;

-№ від 10 вересня 2018 року яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 2163,00 грн. та визначено суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 540,75 грн. відповідно підпункту 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пункту 58.1 статті 58 ПК України.

Також відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 10 - 15541305 без зазначення дати у вересні 2018 року та рішення №15531305 від 10 вересня 2018 року, якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного внеску у розмірі 31732,80 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Платниками податку на доходи фізичних осіб відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела походження в Україні, так і іноземні доходи.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Абзацом «є» підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зазначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору.

Згідно пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п.198.1, 198.2 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, а також витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Тобто, при вирішенні питання про правомірність формування податкових зобов`язань суд повинен встановити, насамперед, реальність господарської операції, про що мають свідчити належним чином оформлені первинні документи. При цьому чинне законодавство передбачає перелік необхідних первинних документів з огляду на предмет господарських відносин.

Приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, та вірно встановлено судом першої інстанції наказом №НР-2017 від 01 грудня 2017 року з метою організації святкування новорічних свят та Різдва Христового були передбачені наступні витрати:

- Декорування приміщень товариства - 3000,00 грн. Фактичних витрат не понесено;

- Фірмові календарі та ділові щоденники - 55000,00 грн. Фактичні витрати становили - 52 636,8 грн.;

- Подарунки дітям співробітників 8000,00 грн. Фактичні витрати становили - 6688,85 грн.;

- Кондитерські вироби та напої 12000,00 грн. Фактичні витрати становили - 10 809,29 грн.;

- Святкування для співробітників 60000,00 грн. Фактичні витрати становили - 41111,03 грн.

Як вбачається із вказаного наказу орієнтована вартість для організації святкування становила 138000,00 грн. Разом з цим фактичні витрати на організацію святкування становили - 93737,83 грн., що підтверджується звітом про фактично використані кошти, який міститься в матеріалах справи (а.с.92).

Як вірно встановлено судом першої інстанції метою виготовлення та подальшого придбання фірмових календарів у кількості 250 шт. та щоденників у кількості 350 шт. стала популяризація бренду UPM серед партнерів позивача та використання їх співробітниками у повсякденній роботі, безпосередньо під час виконанням ними обов`язків трудового найму.

Факт розповсюдження календарів та щоденників підтверджується накладними на відправлення сервісу кур`єрської доставки EXPRESS MOTO та накладною №228 від 29.12.2017 згідно з якою позивачем було сплачено до державного бюджету податок на додану вартість стосовно безоплатно розповсюджуваної рекламної продукції серед широкого кола осіб.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат пов`язаних з придбанням фірмових квартальних календарів та ділових щоденників позивачем надано рахунки, накладні, звіт форми 1ДФ за 4 квартал 2017 року із ознакою доходу « 157». Зі змісту вказаних матеріалів слідує, що календарі та щоденники придбавалися у ФОП ОСОБА_2 , та ФОП ОСОБА_3 .

Вищевказані операції були відображені позивачем в бухгалтерському обліку у складі адміністративних витрат та витрат на рекламу.

Зі змісту акту перевірки не вбачається наявність будь яких зауважень відповідача щодо зазначених витрат.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що придбання фірмових календарів та щоденників для використання у повсякденній роботі співробітниками підприємства, а також, з метою популяризації бренду UPM серед партнерів позивача у розумінні підпункту 14.1.47 пункту 14 ПК України, не вважається додатковим благом працівника як платника податку, а відтак, не є об`єктом оподаткування ПДФО, ЄСВ та військового збору.

Щодо оподаткування подарунків дітям співробітників.

Як вірно встановлено судом першої інстанції загальна кількість різдвяних подарункових наборів цукерок для дітей, що не досягли 18 років, становила 19 шт., що підтверджується відомостями розподілу різдвяних подарункових наборів цукерок серед дітей співробітників, які не досягли 18 років та звітністю форми № 1 ДФ за 1 квартал 2018 року з ознакою доходу « 160» (отримання різдвяних подарункових наборів цукерок).

Підпунктом 165.1.39. статті 165 Податкового кодексу визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи як вартість дарунків (а також призів переможцям та призерам спортивних змагань) - у частині, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, за винятком грошових виплат у будь-якій сумі.

З огляду на викладене, та враховуючи, що фактичні витрати на різдвяні подарункові набори цукерок становили 6688,85 грн., а вартість одного різдвяного подарункового набору цукерок для однієї дитини співробітника не перевищувала 368 грн. 60 коп., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вартість отриманих співробітниками подарункових наборів цукерок не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платників податків та не підлягає оподаткуванню ПДФО, ЄСВ та військовим збором.

Щодо оподаткування святкування нового року, кондитерських виробів та напоїв.

Відповідно до підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах; у вигляді вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств.

Додатково до винятків, передбачених підпунктом «а» цього підпункту, не вважаються додатковим благом платника податку доходи, одержані у формі та розмірах, що підлягають включенню роботодавцем до собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, а також кошти, вартість послуг, проживання, проїзду, харчування, спортивного одягу, аксесуарів, взуття та інвентарю, колясок для інвалідів, у тому числі які призначені для участі інвалідів в фізкультурно-реабілітаційних та спортивних заходах, лікарських та медико-відновлюваних засобів та інших доходів, наданих (виплачених) платнику податку - учаснику спортивних (крім професійного спорту), фізкультурно-оздоровчих заходів, заходів з фізкультурно-оздоровчої діяльності та фізкультурно-спортивної реабілітації, що фінансуються з бюджету та/або бюджетними організаціями, іншими неприбутковими організаціями, внесеними до Реєстру неприбуткових організацій та установ на дату надання таких коштів.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 цього Кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Отже, для нарахування вказаного виду податку податковим агентом необхідна персоніфікація отриманого доходу, тобто одержання доходу безпосередньо конкретним платником податку.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ЮПМ» на святкування для співробітників та кондитерські вироби та напої фактично було витрачено 51920,32 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Оскільки, позивачем було організовано святкування для співробітників за принципом «шведського столу», то колегія суддів не вбачає можливості для чіткого визначення кількості спожитих продуктів конкретним працівником, а відтак приходить до висновку про неможливість визначити розмір додаткового блага кожного співробітника.

З аналізу вищевказаних правових норм слідує, що додаткове благо повинно бути персоніфікованим та пов`язано із конкретною фізичною особою - платником податків, створювати певні вигоди для такої особи, надаватися податковим агентом та бути виражене у формі коштів, матеріальних або нематеріальних цінностях, послугах чи інших видах доходу.

Відтак, відповідач під час визначення додаткового блага повинен обов`язково вказувати фізичну особу - платника податків, у якої це благо виникає, та період, у який це додаткове благо виникло.

Як вбачається з матеріалів справи в акті перевірки відсутні конкретно визначені фізичні особи, у яких на думку відповідача виникло додаткове благо.

З урахуванням того, що в межах даної справи податковим органом не встановлено нарахування позивачем сум доходу у вигляді додаткового блага (чи включення таких сум до загального місячного (річного) доходу як інший дохід) за харчування кожному працівнику та такі суми не включалися до загальномісячного оподатковуваного доходу цих працівників, то об`єкт оподаткування та база оподаткування податком на доходи фізичних осіб відсутні.

В апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на те, що ТОВ «ЮПМ Україна», як встановлено перевіркою, неутримано та непераховано податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік з доходу отриманого як додаткове благо, в сумі 6240, 00 грн. за оплату проживання в готелі Хрещатик на ім`я ОСОБА_4 , який не є працівником ТОВ «ЮПМ Україна». З огляду на відсутність документального підтвердження понесених витрат відповідач вказує на порушення позивачем пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України від 02.12.2010 №2755-VI.

Вищевказані доводи відповідача колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи вказані витрати на проживання ОСОБА_4 у готелі здійснені позивачем на підставі наказу від 30.08.2017 щодо організації представницького заходу - ділового візиту.

На підтвердження факту надання послуги та здійснення оплати за вказані послуги позивачем надано акт №000155656 від 31.10.2017 до рахунку-фактури ПрАТ «Обрій Інк» №00170935 від 31.10.2017, сплачений шляхом безготівкового переказу коштів згідно платіжного доручення №1019 від 03.11.2017.

Колегія суддів зазначає, що представницькі витрати є різновидом адміністративних витрат, які відносяться до загальногосподарських, спрямованих на обслуговування та управління підприємством в розумінні пункту 18 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248).

Будь-яких застережень щодо порушення приписів цього стандарту позивачем податковим органом не встановлено.

Оскільки позивачем надано докази (первинні документи) щодо факту проведення представницьких заходів, проведених з метою здійснення паном ОСОБА_4 оцінки необхідності укладення та підписання договору між компанією «HCL Technologies Ltd» та ТОВ «ЮПМ Україна», колегія суддів дійшла висновку, що витрати на проживання в готелі пана ОСОБА_4 є представницькими витратами.

Відтак, враховуючи, що зазначені представницькі витрати не вважаються додатковим благом особи як платника податку то відповідно з них не утримується податок на доходи фізичних осіб.

З огляду на викладене колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправними та такими що підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення № та № від 10 вересня 2018 року, рішення № 15531305 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) № 10 - 15541305 від 10 вересня 2018 року.

Стосовно податкових повідомлень-рішень № від 10.09.2018 яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 398775,00 грн та № від 10.09.2018 яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток у сумі 833723,00 грн (оскаржується в сумі 443568,00 грн.).

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та ТОВ «АККОРДА» в період з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2016 року були укладені договори суборенди офісного приміщення площею 204 кв. м., розташованого на території бізнес центру «Форум Ділове містечко» за адресою: Україна, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, корпус 5В, офіс 31.

В ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено існування договорів суборенди вищезазначеного нерухомого майна за період з 01 січня 2015 року до 25 липня 2016 року - договір суборенди № 2023 від 01 липня 2013 року (далі - «Договір суборенди № 1»)(а.с.211-240) та за період з 26 липня 2016 року до 31 грудня 2016 року - договір суборенди №ОТ1750 від 02 липня 2016 року (далі - «Договір суборенди №2»)(а.с.161-188).

Факт передачі об`єкта договору підтверджується наданим позивачем актом прийому-передачі вказаного об`єкта суборенди від 26.07.2016.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, для здійснення господарської діяльності, позивачем було укладено договори про надання телекомунікаційних послуг №ОД-117/13 від 27 листопада 2013 року; договір на постачання телекомунікаційного обладнання та послуг № 01082013/1 від 01 серпня 2013 року; договір оренди № 30-440000031 від 01 жовтня 2013 року (доставка води та оренда обладнання для подачі води); договір про доставку/вручення поштових відправлень та періодичних друкованих видань від 04 січня 2016 року; договір про надання транспортно-експедиційних послуг з експрес-доставки вантажів № 11/ЮК/13 від 01 вересня 2013 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи матеріалами.

На підтвердження фактичного здійснення господарської діяльності за визначеною адресою об`єкта суборенди позивачем надані докази отримання та оплати послуг згідно договору суборенди, послуг з розміщення транспортних засобів, супутні комунальні та сервісні послуги, пов`язані з експлуатацією вказаного об`єкта суборенди, в тому числі менеджмент, водопостачання та водовідведення, опалення та кондиціонування приміщень, постачання електроенергії, пожежна та охоронна сигналізація, утримання території спільного користування та ліфтів, митті вікон та фасадів будівель, прибирання та вивіз снігу, вивіз сміття, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи вказані послуги за вищезазначеними договорами здійснювалися в офісному приміщенні на території бізнес центру «Форум Ділове містечко», що знаходиться за адресою: Україна, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, корпус 5В, офіс 31.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2016 року позивачем отримано від ТОВ «АККОРДА» угоду про дострокове припинення договору суборенди з 31 грудня 2016 року.

У зв`язку з цим, суборенда за договором суборенди № 2 була припинена з 31 грудня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «АККОРДА» було повернуто позивачу залишок невикористаних коштів, сплачений позивачем в якості гарантійного платежу.

З акту перевірки податкового органу вбачається, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стало наявність вироку у справі №363/4995/17, яким засуджено фізичну особу директора ТОВ «АККОРДА» Тищенко М.О. за скоєння кримінального правопорушення, що полягало у внесенні неправдивих відомостей у документи для проведення державної реєстрації юридичної особи.

Разом з тим, вказаним вироком не встановлено, що між ТОВ «АККОРДА» та позивачем здійснювалося лише документальне оформлення господарських операцій без реального їх проведення, відображення фіктивних господарських операцій у податковому та бухгалтерському обліку з метою завищення суми податку на додану вартість та суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Водночас, зазначені в акті перевірки та апеляційній скарзі висновки про відсутність реального виконання господарських зобов`язань, порушення позивачем вимог податкового законодавства є нормативно необґрунтованими і документально не підтвердженими.

Колегія суддів вказує на те, що наявність вироку щодо директора ТОВ «АККОРДА» не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом.

Доказів наявності вироків суду відносно позивача чи його контрагента за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даним товариством не визнані нечинними.

Окрім того, платник податків (покупець товарів) не має обов`язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) або його посадовими особами порушення.

При цьому, допущені постачальником порушення вимог законодавства при створенні підприємства та веденні господарської діяльності можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007, заява №803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010, заява №6689/03), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІУ (із наступними змінами та доповненнями) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на податковий кредит з податку на додану вартість за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник податку на додану вартість не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник податку на додану вартість не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

З огляду на те, що позивач та ТОВ «АККОРДА» належним чином виконували покладені на них обов`язки згідно договору суборенди, а реальне виконання господарських операцій між позивачем та контрагентом підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські операції, які здійснювалися між позивачем та ТОВ «АККОРДА» не мають ознак фіктивності та відповідають всім критеріям реальності їх проведення.

Відтак податкові повідомлення-рішення № та № (в частині оскаржуваної суми) від 10 вересня 2018 року є необгрунтованими та підлягають скасуванню.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 22.10.2019 року.