Справа № 1.380.2019.004009
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9707/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі № 1.380.2019.004009 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни про зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції - Кухар Н. А.,

час ухвалення рішення - 13.08.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 13.08.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н. М., в якому просив зобов`язати вчинити дії, спрямовані на виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей щодо нього як боржника, внесених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №56496220, на підставі скасування заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 14 червня 2010 року, на виконання якого 02 серпня 2010 року виданий виконавчий лист № 2-1449/2010.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року позов задоволено. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баїрову Наталію Михайлівну вчинити дії, спрямовані на виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей щодо боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №56496220.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відомості про боржника не були виключені з Єдиного реєстру боржників з підстав недосконалості системи АСВП, а не порушенням зі сторони приватного виконавця. Приватний виконавець не вчиняє жодних дій щодо внесення чи виключення відомостей з Єдиного державного реєстру боржників. Відомості з Єдиного реєстру боржників виключаються автоматично системою АСВП при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувану відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження», а не виконавцем особисто. Таким чином, у апелянта відсутні юридичні підстави та технічні можливості виключити ОСОБА_2 з Єдиного реєстру боржників, про що його повідомлено у відповіді на заяву. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апелянт (відповідач) - Баірова Н. М. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н. М. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56496220 з виконання виконавчого листа № 2-1449/2010, виданого Шевченківським районним судом м.Львова 02 серпня 2010 року у цивільній справі про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Львівської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором в сумі 116596,64 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 933052,95 грн.

26 жовтня 2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

23 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н. М. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59614772 з виконання виконавчого листа № 2-1449/2010, виданого Шевченківським районним судом м.Львова у цій же цивільній справі.

24 липня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баїрова Н. М. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №59614772.

Підставою для закінчення виконавчого провадження стала ухвала №2-1449/10 від 22 лютого 2019 року видана Шевченківським районним судом м.Львова, якою скасовано заочне рішення суду у цій цивільній справі від 14 червня 2010 року, на підставі якого виданий вищезвказаний виконавчий лист.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не було вчинено дій щодо виключення з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження відомостей про позивача, внесених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №56496220, чим порушено норми Закону України "Про виконавче провадження"; належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на виключення з Єдиного реєстру боржників відомостей щодо позивача, внесених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №56496220.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справ є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Ст.19 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлений інший порядок судового провадження, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 цього Кодексу).

Ч.1 ст.287 КАС України передбачає, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, їхньою посадовою або службовою особою, у т.ч. органу виконавчої служби, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульований ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, ч.1 цієї статті передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З системного аналізу наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку про те, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Тобто, критеріями розмежування юрисдикції згідно з цим законом є суд, що видав виконавчий документ.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 у справі №346/79/17, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що спірні правовідносини виникли у зв`язку невчинення відповідачем дій щодо виключення з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження відомостей про позивача, внесених у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №56496220 на підставі виконавчого листа № 2-1449/2010, виданого Шевченківським районним судом м.Львова 02 серпня 2010 року у цивільній справі про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Львівської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором в сумі 116596,64 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 933052,95 грн.

Підставою для закінчення виконавчого провадження стала ухвала №2-1449/10 від 22 лютого 2019 року видана Шевченківським районним судом м.Львова, якою скасовано заочне рішення суду від 14 червня 2010 року, на підставі якого виданий вищезвказаний виконавчий лист.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обсяг досліджуваних обставин і фактів свідчить, що вони входять у поняття здійснення судового контролю, тобто спірні відносини стосуються сфери контролю за виконанням рішення місцевого загального суду.

Згідно з ст. 447 Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявлений у цій справі спір не підвідомчий адміністративному суду.

Зважаючи, що виконавчий лист, на виконання якого відкрито виконавче провадження ВП №56496220, виданий Шевченківським районним судом м.Львова у цивільній справі, заявлений спір має розглядатися саме цим судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив характер спірних правовідносин, у зв`язку з чим порушив вимоги КАС України щодо визначення підсудності спору.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, разом з тим, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст.6 Конвенції стосовно суду, встановленого законом. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді спору та прийнятті оскаржуваного рішення не врахував вказані обставини.

Згідно з п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.238, 242, 243, 250, 268, 272, 287, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі № 1.380.2019.004009 скасувати, та прийняти постанову, якою провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року.