Справа № 1.380.2019.002430
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7881/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Большакової О.О. Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань Чопко Ю.Т.

представника позивача Акімова ОСОБА_1 .М.

представника відповідача Іванейко Я.Я.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року (головуючий суддя: Мричко Н.І., місце ухвалення м. Львів, дата складення повного тексту рішення 25.06.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

ОСОБА_2 15.05.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області від 08.11.2018 № Ф-6078-53 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 15819,54 грн.

Обґрунтовує позов тим, що 12.01.2019 ним отримано вимогу ГУ ДФС у Львівській області № Ф-6078-53 від 08.11.2018 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15819,54 грн. Позивач не погоджується з вказаною вимогою з тих підстав, що у 2004 році він припинив свою підприємницьку діяльність та був знятий з обліку платника податків. Вважає, що з 2004 року - з моменту втрати ним ознак платника податку припинений податковий обов`язок із сплати єдиного внеску.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що станом на дату винесення вимоги про сплату боргу від 08.11.2018, відомості про зняття з обліку ОСОБА_2 як платника єдиного внеску та виключення його з реєстру страхувальників до органів Державної фіскальної служби не надходили. Згідно з базами даних ІС «Податковий блок» суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 знятий тільки з податкового обліку 27.07.2004, про що Кам`янка-Бузькою МДПІ видана довідка від 27.07.2004 за № 19-2.

Також вказує, що 01.07.2004 набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», що регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців. Відповідно до п. 1 ст. 4 цього 3акону, державна реєстрація фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Представником позивача 26.09.2019 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача Іванейко Я.Я. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представник позивача Акімова І.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.11.2018 Головним управлінням ДФС у Львівській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6078-53, вказаною вимогою повідомлено ОСОБА_2 про те, що станом на 31.10.2018 у нього існує заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 15819,54 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, оскільки відповідачем не доведено, що позивач здійснював підприємницьку діяльність, а тому не є платником єдиного соціального внеску в розумінні ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», отже у відповідача не було правових підстав для нарахування ОСОБА_2 єдиного соціального внеску.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі-Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, платники єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-V платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 12 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

З системного аналізу вищенаведених норм права, суд апеляційної інстанції зазначає, що фізична особа-підприємець, яка застосовує спрощену систему оподаткування, сплачує єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вона була платниками єдиного податку, крім цього, такий обов`язок виникає незалежно від того, отримувала особа дохід у цей період чи ні.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи, підставою для винесення оскарженої вимоги, став висновок відповідача про порушення позивачем свого обов`язку як фізичної особи підприємця щодо сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 31.10.2018 в сумі 15819,54 грн.

Однак, як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомостей про реєстрацію позивача за реєстраційним номером облікової картки платника податків: НОМЕР_1 (ідентифікаційний номер ОСОБА_2 ) в якості фізичної особи-підприємця не знайдено.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 27.07.2004 ОСОБА_2 знятий з обліку платника податків, що підтверджується довідкою Кам`янка-Бузької МДПІ № 19-2 від 27.07.2004.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вказує, що відповідач на якого, відповідно до вимог КАС України, покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, у цій справі, доказів, які підтверджують державну реєстрацію ОСОБА_2 , як фізичної особи-підприємця, під час розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції не надав. Отже, у відповідача не було правових підстав для нарахування ОСОБА_2 єдиного соціального внеску та прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 № Ф-6078-53.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки відсутні докази, які підтверджують здійснення позивачем підприємницької діяльності, а у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не є платником єдиного соціального внеску, відповідно до ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем.

Також, суд апеляційної інстанції вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Однак, у вказаній справі, контролюючим органом не наведено достатніх підстав для винесення вимоги від 08.11.2018 № Ф-6078-53 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 15819,54 грн.

Апеляційна скарга Головного управління ДФС у Львівській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 310, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002430 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 24.10.2019.