Справа № 500/1043/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8693/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року, ухвалене суддею Подлісною І.М. у м. Тернополі о 10 год. 10 хв. у справі № 500/1043/19 за адміністративним позовом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 22.04.2019 року про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100 грн. у виконавчому провадженні № 58253400.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 квітня 2019 року відповідач виніс постанову про накладення на Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області штрафу в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року.

Позивач зазначає, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області та зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 11.06.1990 року по 01.01.1995 року, з 01.02.1997 року по 29.07.2013 року і з 01.01.2014 року по 22.04.2016 року до стажу державної служби та перевести на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» з 19 жовтня 2017 року.

Позивач вважає, що вказане рішення суду містить обставини, які унеможливлюють його виконання, оскільки суд не вказав, які довідки необхідно врахувати для переведення ОСОБА_1 на пенсію державного службовця.

У зв`язку з цим, як вказав позивач, він звертався до відповідних установ та організацій для підтвердження обґрунтованості видачі відповідних довідок. Позивач вважає, що вчиняв усі необхідні дії з метою виконання судового рішення, а тому, на думку позивача, відповідач безпідставно наклав на позивача штраф за невиконання судового рішення.

Захист порушеного права, на думку позивача, можливий шляхом скасування постанови відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 22.04.2019 року про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100 грн. у виконавчому провадженні № 58253400

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області подавши апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову. Таку позицію Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області пояснює тим, що Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області в міру своїх повноважень вчиняло необхідні дії для виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року у справі № 819/301/19, а тому вважає, що відповідач неправомірно виніс постанову, на підставі якої на позивача наклав штраф за невиконання судового рішення.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що стаття 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає накладення на боржника - юридичну особу, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 5100 грн.

Відповідач зазначає, що інформація щодо виконання виконавчого листа виданого Тернопільським окружним адміністративним судом від 08.11.2018 року у справі № 819/301/18 станом на 22.04.2019 року до відповідача не надходила.

Тому, враховуючи цю обставину, відповідач 22.04.2019 року прийняв постанову про накладення штрафу на боржника в розмірі 5100 грн.

Відповідач вважає, що вказана постанова прийнята в спосіб, порядку та в межах повноважень органу державної виконавчої служби визначених чинним законодавством України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що, на підставі виконавчого листа № 819/301/18, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом 08.11.2018 року про зобов`язання Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 11.06.1990 року по 01.01.1995 року, з 01.02.1997 року по 29.07.2013 року і з 01.01.2014 року по 22.04.2016 року до стажу державної служби та перевести на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» з 19 жовтня 2017 року, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечна І.В. 01.02.2019 року винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 58253400. Боржника зобов`язано виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

27.03.2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечна І.В. скерувала на адресу боржника вимогу № 1122/03.3-32, якою зобов`язала боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, про що письмово повідомити відповідача.

22.04.2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Наконечна І.В., у зв`язку з тим, що у встановлений строк інформація щодо виконання позивачем рішення суду на адресу відповідача не надходила, винесла постанову ВП № 58253400 про накладення на позивача (боржника) штрафу в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду та вимоги державного виконавця № 1122/03.3-32 від 27.03.2019 року і зобов`язала боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач (боржник) без поважних причин у строк встановлений відповідачем не виконав судове рішення, то відповідач правомірно виніс постанову про накладення на позивача (боржника) штрафу. Враховуючи ці міркування, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини 3 статті 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства юстиції від 20.04.2016 року № 1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Типового положення управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі. До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Виходячи з наведених приписів законодавства, належними відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, а також відділу примусового виконання рішень, є відповідні органи державної виконавчої служби, а саме: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, який є структурним підрозділом відповідного органу державної виконавчої служби, є неналежним відповідачем в цій категорії справ, оскільки належним відповідачем має бути управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 303/3791/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17, від 11 червня 2019 року у справі № 303/3418/17, від 26 червня 2019 року у справі № 754/3679/17, від 16 серпня 2019 року у справі № 522/7277/17, від 22 серпня 2019 року у справі № 711/5535/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 740/3558/16-а.

У зв`язку із наведеним необхідно зазначити, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 5 КАС України встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 11 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог

Статтею 46 КАС України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених цим Кодексом та наданих іншим законом.

У відповідності до частин першої, третьої статті 52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Зі змісту наведених положень процесуального законодавства видно, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.

Аналогічну правову позицію з питання неналежного відповідача у справі висловив Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 803/1252/17.

Крім того, в постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 456/2935/15-а Верховний Суд вирішуючи аналогічний спір зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відділу примусового виконання рішень з тих підстав, що цей структурний підрозділ є неналежним відповідачем у справі, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позову Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, який є неналежним відповідачем у цьому спорі, необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що стосуються заміни неналежного відповідача та розгляду справи щодо неналежного відповідача, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині мотивів відмови в задоволенні адміністративного позову, оскільки висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог є вірним.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року в справі № 500/1043/19 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні адміністративного позову.

В задоволенні адміністративного позову Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови відмовити з мотивів, що викладені в мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
С. П. Нос
Повний текст постанови складено 24.10.2019 року