Справа № 0540/5510/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року справа №0540/5510/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдар А.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Антонюк А.С., представника відповідача Новікова В.І., представників третьої особи Сбітнєвої О.І., Марицької С.В., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 0540/5510/18-а (головуючий суддя І інстанції Буряк І.В.), складене в повному обсязі 29 березня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Костянтинівський міський центр зайнятості про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

11 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення про визнання дій членів Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення в частині не продовження компенсування ОСОБА_2 Г ОСОБА_3 М. оплати праці ОСОБА_4 протягом 1 року незаконними; скасувати пункт 1 рішення від 12.10.2017 року № 4 Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення в частині не продовження компенсування ОСОБА_2 Г ОСОБА_5 . оплати праці ОСОБА_4 , зобов`язання членів Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення повторно розглянути питання щодо компенсування ОСОБА_1 оплати праці протягом 1 року ОСОБА_4 (а.с. 5 т. 1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача у справі №0540/5510/18-а з Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення на належного - Донецьку обласну державну адміністрацію. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Костянтинівський міський центр зайнятості (а.с. 54-55 т. 1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року замінено неналежного відповідача у справі №0540/5510/18-а з Донецької обласної державної адміністрації на належного Донецький обласний координаційний комітет сприяння зайнятості населення ( а.с.177 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 152-156).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 0540/5510/18-а та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що нормами чинного законодавства не встановлено підстав для відмови у виплати спірної компенсації.

Вважає, що акт перевірки її (ФОП) фактичного місцезнаходження не є доказом по даній справі, при цьому відповідачем не надано доказів на підтвердження не здійснення позивачем підприємницької діяльності за КВЕД.

Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо систематичного звільнення інших працівників, оскільки такі працівники звільнені законно (а.с. 1 -3 т. 2).

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, наполягали на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, вивчив заперечення на апеляційну скаргу, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець, РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1

05 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_1 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю з ОСОБА_4 (д.н. 10.08.1966). Договір укладено на визначений термін, установлений за погодженням сторін з 05.12.2016 по 04.12.2018 (а.с. 88 т. 1).

Згідно довідки від 13.01.2016 № про взяття на облік ВПО, яка надана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 від 29.01.2002, виданий Дзержинським МВ УМВС України у Донецькій області , остання як внутрішньо переміщена особа фактично проживає в АДРЕСА_2 (а.с. 89 т.1).

29 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міського центру із заявою про розгляд питання щодо можливості отримання компенсації витрат на оплату праці працевлаштованої з числа ВПО ОСОБА_4 , відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» ( а.с.86 т.1).

09 лютого 2017 року Костянтинівським міським центром зайнятості прийнято наказ № НТ170209 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених законами України «Про зайнятість населення» і «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування, яким вирішено компенсувати фактичні витрати на оплату праці роботодавцю (ФОП ОСОБА_1 ) за працевлаштування за направлення службою зайнятості на умовах строкових трудових договорів, зареєстрованих безробітних з числа ВПО ( ОСОБА_4 ) (а.с. 90 т.1).

13 лютого 2017 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міського центру зайнятості із заявою про продовження компенсування виплат на оплату трудового договору працівнику ОСОБА_4 , яка є ВПО та за віком підпадає під ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення», понад 6 місяців, на строк 12 місяців, так як трудовий договір з працівником укладено на 24 місяці (а.с. 94 т.1).

14 лютого 2017 року між Костянтинівським міським центром зайнятості та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір № 00005( далі-Договор) про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої особи із числа внутрішньо переміщених, дія якого припиняється у разі дострокового розірвання роботодавцем строкового договору від 05.12.2016 року( п.п.6.2 п.6 Договору) (а.с. 91-93 т.1).

Відповідно до п.1 Договору його предметом є компенсація Центром зайнятості Роботодавцю витрат на оплату праці за працевлаштування на умовах строкового трудового договору від 05 грудня 2016 року зареєстровану безробітну з числа ВПО ОСОБА_4 та гарантування Роботодавцем збереження зайнятості працевлаштованій особі протягом періоду, що перевищує тривалість виплати компенсації у 2 рази.

Роботодавець гарантує, що протягом періоду, надання компенсації та до закінчення строку збереження гарантій зайнятості протягом періоду, тривалість якого перевищує у два рази період виплати не розриватиме строковий трудовий договір у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, в тому числі у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за угодою сторін, а разі невиконання таких гарантій зобов`язується повернути суму одержаної компенсації у повному обсязі.

Пунктами 6.1 та 6.2 Договору передбачено, що договір набирає чинності з дня його підписання Сторонами та діє протягом періоду виплати Компенсації та до закінчення строку збереження гарантій зайнятості протягом періоду, що перевищує у 2 рази тривалість виплати.

12 червня 2017 року Костянтинівським міським центром зайнятості прийнято наказ № НТ170612 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених законами України «Про зайнятість населення» і «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування, яким вирішено припинити компенсацію витрат на оплату праці роботодавцю (ФОП ОСОБА_1 ) за працевлаштування за направлення службою зайнятості на умовах строкових трудових договорів, зареєстрованих безробітних з числа ВПО ( ОСОБА_4 ), у зв`язку із закінченням строку виплати(а.с. 95 т. 1).

12 жовтня 2017 року Донецьким обласним координаційним комітетом сприяння зайнятості населення прийнято рішення № 4 «Про визначення тривалості компенсації витрат роботодавцю на оплату праці, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа ВПО, з категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, зазначених у частині першій ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення».

У вказаному рішенні зазначено, що до Костянтинівського міського центру зайнятості звернулась із заявою про компенсацію витрат на оплату праці ФОП ОСОБА_1 , яка працевлаштувала на умовах строкового трудового договору з числа ВПО безробітну ОСОБА_4 , яка належить до громадян, зазначених у частині першій ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення».

Пунктом 1 резолютивної частини даного рішення вирішено: «У зв`язку із наявністю систематичного звільнення працівників протягом 2017 року (із укладених 9 договорів про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованих ВПО 8 договорів розірвано достроково, одразу після закінчення строку виплати компенсації) ФОП ОСОБА_1 за працевлаштовану ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) тривалість компенсації витрат на оплату праці понад 6 місяців не подовжувати» (а.с. 107-113 т.1).

Вказане рішення (пункт 1) є спірним у даній справі, оскільки з прийняттям даного рішення міським центром зайнятості продовжуються виплати компенсації оплати праці працевлаштованого робітника.

При прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення відповідача (п. 1) є правомірним, оскільки відповідачем вірно зроблено посилання саме на систематичність припинення трудових договорів, одразу ж після закінчення виплати компенсації. Такі дії вчинялись неодноразово, та мали постійний характер та співпадали із датою припинення компенсації.

Крім того, суд першої інстанції вважає, що в даному випадку вирішення питання щодо продовження компенсації витрат роботодавця є дискреційними повноваженнями відповідача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з та вважає його передчасним з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно положенням ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

У відповідності до ст. 4 цього ж Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково.

Наявність статусу ВПО у ОСОБА_4 не є спірною обставиною у справі та визнається сторонами.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI (далі Закон № 5067) передбачено, що до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать: особи, яким до настання права на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" залишилося 10 і менше років.

Належність ОСОБА_4 до категорії громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, відповідно до вказаної вище статті також не є спірною обставиною у справі та сторонами визнається.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 5067 встановлено, що для підготовки погоджених рішень щодо здійснення політики зайнятості можуть створюватися координаційні комітети сприяння зайнятості, ради з професійної орієнтації та інші органи соціального діалогу.

Донецький обласний координаційний комітет сприяння зайнятості населення є постійно діючим незалежним тристороннім органом у системі соціального партнерства, що затверджено у п.1.1 Положення про Донецький обласний координаційний комітет сприяння зайнятості населення, затверджене рішенням Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення Протокол від 09.02.2016 № 1( а.с.145-148 т.1).

Комітет утворюється на громадських засадах з однакової кількості повноважних представників органів державного управління, обласних, місцевих профспілок, їх організацій та об`єднань, створеними за територіальною ознакою, роботодавців, організацій роботодавців, їх об`єднань або уповноважених ними органів підприємців. У своїй роботі Комітет керується чинним законодавством і даним Положенням( пп.1.2,1.3 Розділу 1 Положення) .

Комітет очолює заступник голови облдержадміністрації, згідно розподілу обов`язків, до компетенції якого відноситься сфера зайнятості( п.п.5.1 Розділу У Положення).

Пункт 2.1.6 вказаного Положення уповноважує Комітет на визначення тривалості компенсації витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа ВПО, з числа громадян, зазначених у частині 1 статті 14 Закону України « Про зайнятість населення».

Враховуючи положення п.7 ч.1 ст.4 та п.9 ч.1 ст. 19 КАС України, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що Комітет є належним відповідачем у даній справі, оскільки є постійно діючим незалежним органом, що наділений владними повноваженнями на підставі законодавства, а його рішення стосуються прав / обов`язків позивача та породжують юридично значимі наслідки інших осіб, зокрема , в діяльності Костянтинівського міського центру зайнятості, який відповідно до свого Положення, затвердженого наказом Донецького обласного центру зайнятості від 23.12.2016 року № 333,- є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості( Базовий центр зайнятості), та є неприбутковою державною установою, що фінансується за рахунок коштів Фонду( а.с.164-167 т.1) .

Статтею 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» встановлені заходи сприяння зайнятості внутрішньо переміщених осіб, які працевлаштовуються за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. До таких заходів, в тому числі, належить:

- компенсація витрат роботодавця на оплату праці (але не вище середнього рівня заробітної плати, що склався у відповідному регіоні за минулий місяць) за працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб на умовах строкових трудових договорів тривалістю не більше шести календарних місяців, за умови збереження гарантій зайнятості такої особи протягом періоду, що перевищує тривалість виплати у два рази. Тривалість компенсації витрат роботодавця, який працевлаштовує внутрішньо переміщених осіб з числа категорій громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, понад шість місяців, але не більше дванадцяти календарних місяців, визначається рішенням регіональних координаційних комітетів сприяння зайнятості за погодженням з відповідними територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції .

Фінансування заходів сприяння зайнятості, визначених цією статтею, здійснюється в межах коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Фонду соціального захисту інвалідів України (у разі працевлаштування інваліда, зареєстрованого в установленому порядку як безробітний та якому допомога по безробіттю призначена відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття») після працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Порядок здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для осіб, зазначених у цій статті, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до ч. 4 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» у разі звільнення працівника, за якого виплачувалася компенсація відповідно до частини другої цієї статті, з ініціативи роботодавця або за згодою сторін до закінчення встановленого строку збереження гарантій зайнятості сума виплачених коштів повертається у повному обсязі до бюджету Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття або Фонду соціального захисту інвалідів залежно від джерела компенсації. На роботодавців, які претендують на отримання компенсацій, передбачених цією статтею, поширюються вимоги частини третьої статті 26 цього Закону.

На виконання положень ч. 3 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення» Кабінетом Міністрів України 8 вересня 2015 року затверджена Постанова № 696 «Про затвердження Порядку здійснення заходів сприяння зайнятості, повернення коштів, спрямованих на фінансування таких заходів, у разі порушення гарантій зайнятості для внутрішньо переміщених осіб» (далі за текстом - Постанова № 696, застосовується в редакції від 08.09.2015).

Відповідно до п.3 Постанови № 696 до заходів сприяння зайнятості належать,зокрема:компенсація витрат роботодавця на оплату праці за працевлаштування на умовах строкових трудових договорів зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб .

Заходи із сприяння зайнятості можуть проводитись окремо або одночасно стосовно кожної внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для припинення фінансування зазначених заходів є скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" .

Відповідно до п.4 Постанови № 696 компенсація витрат, зазначених в абзацах четвертому та п`ятому пункту 3 цього Порядку, роботодавцю не здійснюється у разі, коли роботодавець:

має заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

визнаний в установленому порядку банкрутом або стосовно нього порушено справу про банкрутство.

Отже підстави для не здійснення компенсації чітко визначені нормативним актом та поширеному тлумаченню не підлягають.

Пункт 5 Постанов № 696 встановлює, що компенсація витрат роботодавцю на оплату праці тривалістю не більше шести календарних місяців надається за умови працевлаштування зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб за направленням центру зайнятості на умовах строкових трудових договорів і збереження гарантій зайнятості таких осіб протягом періоду, що перевищує тривалість виплати у 2 рази.

Тривалість компенсації витрат роботодавця, який працевлаштовує зареєстрованих безробітних з числа внутрішньо переміщених осіб, з числа громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України "Про зайнятість населення", понад шість місяців, але не більше дванадцяти календарних місяців, визначається рішенням регіональних координаційних комітетів сприяння зайнятості за погодженням з Центром зайнятості Автономної Республіки Крим, обласними, Київським та Севастопольським міськими центрами зайнятості (далі - регіональні центри зайнятості).

Отже, для компенсації витрат роботодавця понад шість місяців, але не більше дванадцяти календарних місяців необхідно рішення регіонального координаційного комітету за погодженням Обласного центру зайнятості.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 29 грудня 2016 року звернулась до міського центру зайнятості із заявою про розгляд питання щодо можливості отримання компенсації витрат на оплату праці працевлаштованої з числа ВПО ОСОБА_4 , відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 24-1 Закону України «Про зайнятість населення».

09 лютого 2017 року Костянтинівськім міським центром зайнятості прийнято наказ № НТ170209 «Про прийняття рішень службою зайнятості, передбачених законами України «Про зайнятість населення» і «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування, яким вирішено компенсувати фактичні витрати на оплату праці роботодавцю ФОП ОСОБА_1 за працевлаштування за направлення службою зайнятості на умовах строкових трудових договорів, зареєстрованих безробітних з числа ВПО.

14 лютого 2017 року між Костянтинівським міським центром зайнятості та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір № 00005 про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої особи із числа внутрішньо переміщених, дія якого припиняється тільки у разі дострокового розірвання роботодавцем строкового договору від 05.12.2016 року( п.п.6.2 п.6 Договору)

При цьому, зазначений договір № 00005 про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався, відтак, підстав для його не виконання у центру зайнятості не має.

Центром зайнятості було прийнято рішення 12.06.2017 року № НТ 170612 тільки щодо припинення компенсацію витрат на оплату праці у зв`язку з закінченням строку виплати ( 6 місяців).

Отже подальші виплати можливо продовжувати лише при наявності рішення Донецький обласний координаційний комітет сприяння зайнятості населення, погодженому з Донецьким обласним центром зайнятості.

13 лютого 2017 року позивач звернулась до Костянтинівського міського центру зайнятості із заявою про продовження компенсування виплат на оплату трудового договору працівнику понад 6 місяців, на строк 12 місяців, так як трудовий договір з працівником укладено на 24 місяці.

Відповідач в своїх запереченнях на позов та у відзиві на апеляційну скаргу, які підтримав у судовому засідання, зазначив, що під час прийняття спірного рішення 12.10.2017 року, окрім питань наявності або відсутності заборгованості зі сплати єдиного внеску та іншої інформації, були взяті до уваги питання стосовно виконання своїх обов`язків за попередніми договорами про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованої особи в частині дострокового розірвання Договорів та дотримання роботодавцем гарантій зайнятості працевлаштованих осіб з числа ВПО протягом періоду, що перевищує тривалість виплати компенсації у два рази за 2017 рік.

Однак ,таких підстав для не продовження терміну виплати Законами України «Про зайнятість населення» і «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та нормативними актами щодо їх застосування не передбачено, з огляду на що суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач діяв не в межах законодавчо визначених та делегованих йому повноважень, оскільки застосував підстави відмови на свій розсуд.

У п. 25 Постанови № 696 зазначено, що у разі звільнення працівника, за якого виплачувалася компенсація витрат на оплату праці до закінчення строку збереження гарантій зайнятості або на навчання протягом дванадцяти місяців з дня працевлаштування, згідно з пунктом 1 статті 36 та пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України сума перерахованих коштів повертається роботодавцем у повному обсязі до бюджету Фонду або Фонду соціального захисту інвалідів залежно від джерела компенсації.

Про звільнення працівника роботодавець протягом п`яти робочих днів письмово інформує центр зайнятості та надає копію трудового договору або розпорядчого акта про його звільнення.

Роботодавець в установленому законодавством порядку несе відповідальність за достовірність даних, що є підставою для прийняття рішення щодо надання компенсації на навчання та визначення її розміру.

Отже зазначеними нормами законодавства визначено підстави та відповідальність у разі звільнення працівника до закінчення строку збереження гарантій зайнятості.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказані норми діючого законодавства є імперативними та містять дві підстави, за умови яких компенсація не здійснюється.

Твердження відповідача та висновки суду першої інстанції про систематичність припинення трудових договорів в 2017 році, одразу ж після закінчення виплати компенсації ,як підстави для відмови у продовжені виплати компенсації,- є необґрунтованими, з огляду на те, що посилання відповідача в рішенні на не виконання договорів відносно інших осіб, не може бути предметом розгляду засідання комітету, оскільки ставилось питання щодо тривалості компенсації витрат на оплату праці позивачу відносно іншої особи ОСОБА_4 В рішенні комітету не зазначено про порушення прав працевлаштованої ОСОБА_4 з боку роботодавця ФОП ОСОБА_1 .. Окрім того, у позивача відсутні порушення щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та вона як підприємець не визнана банкрутом. Інші порушення законодавства також суду не доведені.

Однак, підставою для прийняття відповідачем рішення щодо визначення тривалості компенсації витрат роботодавцю на оплату праці , відповідно до якого не подовження такий термін до 12 місяців, в спірному рішенні зазначено наявність систематичного звільнення працівників протягом 2017 року (із укладених 9 договорів про компенсацію витрат роботодавця на оплату праці працевлаштованих ВПО 8 договорів розірвано достроково, одразу після закінчення строку виплати компенсації) , однак в рішенні комітету відсутні посилання на дату укладання договорів та причини і дати розірвання договорів, прізвище зазначених осіб, відповідно до яких відповідачем було зроблено аналіз порушення позивачем умов укладених договорів з центром зайнятості щодо компенсації витрат на оплату праці.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції не приймає як доказ, надані відповідачем заяви позивача щодо дострокового розірвання договорів з іншими працевлаштованими робітниками та не вважає доведеним систематичність їх припинення , оскільки доказів дострокового розірвання договору з працевлаштованою ОСОБА_4 матеріали справи також не містять.

Окрім того, матеріали справи не містять даних про погодження рішення регіонального Донецького обласного Координаційного комітету сприяння зайнятості населення з Донецьким обласним центром зайнятості, що є обов`язковим в силу вимог законодавства.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає передчасним прийняття відповідачем спірного рішення без відповідного погодження з Донецьким обласним центром зайнятості та перевіркою виконання вимог договору про працевлаштування ОСОБА_4

Що стосується доводів відповідача та третьої особи щодо не встановлення місця знаходження підприємця позивача ФОП ОСОБА_1 та місця здійснення нею підприємницької діяльності, суд апеляційної інстанції зазначає,що зазначені обставини не були предметом розгляду позову,а відповідно до актів виходу посадовими особами Костянтинівського міського центру зайнятості за відомими адресами позивача, зазначені обставини її відсутності встановлювались 07.03.2017 року , 16.05.2017 року, 13.09.2017 року,а потім лише 25.01.2019 року, та в актах перевірки зазначено лише про відсутність позивача за місцем реєстрації своєї підприємницької діяльності, а не факт відсутності здійснення підприємницької діяльності . Отже доказів порушення здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , які суд першої інстанції вважав підтвердженим під час судового розгляду,- також не знайшли доказів в суді апеляційної інстанції.( а.с.96-98,124-125т.1)

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про необхідність задоволення позовних вимог, з огляду на передчасну відмову відповідача у продовжені тривалості компенсації витрат на оплату праці працевлаштованого працівника понад 6 місяців, яка не ґрунтується на нормах діючого законодавства та є передчасною.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. пункт 109,110 рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "… адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 0540/5510/18-а скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Костянтинівський міський центр зайнятості про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення задовольнити.

Визнати дії членів Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення в частині не продовження компенсування ФОП ОСОБА_1 оплати праці протягом 1 року незаконними.

Скасувати пункт 1 рішення № 4 від 12.10.2017 року Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення в частині не продовження тривалості компенсування оплати праці за працевлаштовану ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_1 понад 6 місяців.

Зобов`язати членів Донецького обласного координаційного комітету сприяння зайнятості населення повторно розглянути питання щодо компенсування оплати праці ФОП ОСОБА_1 за працевлаштовану ОСОБА_4 понад 6 місяців з урахуванням висновків суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 23 жовтня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць