Справа № 260/647/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9234/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.

з участю секретаря судового засідання - Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 260/647/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції - Ващилін Р. О.,

час ухвалення рішення - 08.08.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до відповідача- Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання їй на підставі заяви, зареєстрованої у Головному управлінні Держгеокадастру у Закарпатській області 22 листопада 2018 року за № Т-2092/0/17-18, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Берегівської міської ради Закарпатської області та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області розглянути у визначеному законом порядку її заяву, зареєстровану в Головному управлінні Держгеокадастру у Закарпатській області 22 листопада 2018 року за № Т-2092/0/17-18, та за результатами розгляду такої прийняти вмотивоване рішення у відповідності до вимог ст.118 ЗК України у формі наказу про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Берегівської міської ради Закарпатської області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо не розгляду у встановленому законодавством порядку заяви ОСОБА_1 , зареєстрованої у Головному управлінні Держгеокадастру у Закарпатській області 22 листопада 2018 року за № Т-2092/0/17-18, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Берегівської міської ради Закарпатської області. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області розглянути у визначеному законом порядку заяву ОСОБА_1 , зареєстровану в Головному управлінні Держгеокадастру у Закарпатській області 22 листопада 2018 року за № Т-2092/0/17-18, та за результатами розгляду такої прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України у формі наказу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відмова в наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є правомірною, здійснена відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки місце розташування земельної ділянки, яку позивач бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема, постанові Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року №413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними". Апелянт також вказує на те, що спірна земельна ділянка не внесена до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у ІV кварталі 2018 року на території Закарпатської області, та за інформацією відділу у Берегівському районі вказана у заяві земельна ділянка відноситься до постійного користування радгосп-заводу "Берегівський". Крім того, вважає помилковим висновок суд першої інстанції про невідповідність форми відмови, оскільки обов`язок ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області приймати відмову у формі наказу жодними нормативними актами не обумовлена. Апелянт також звертає увагу на те, що питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою віднесено до його компетенції, а тому задоволення позовної вимоги в цій частині є втручанням в дискреційні повноваження державного органу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області із заявою б/н від 19 листопада 2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: Берегівський район, на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту.

До вказаної заяви позивач долучила ситуаційний план розташування земельної ділянки, копію паспорта та копію ідентифікаційного номера.

Листом №Т-2092/0-5128/0/18-18 від 20 грудня 2018 року Головне Управління Держгеокадастру у Закарпатській області надало відповідь про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність, обґрунтувавши відмову Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07 червня 2017 року № 413 на виконання якої Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: - формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області (крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія п.19 і 20 ч.1 ст.6, п.11-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції); - щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок. До зазначеного переліку не включаються земельні ділянки, які передбачається надати особам, на яких поширюється дія п.19 і 20 ч.1 ст.6, п.11-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасникам антитерористичної операції); - враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян, крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія п.19 і 20 ч.1 ст.6, п.11-14 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( учасникам антитерористичної операції). Таким чином, відповідач у вказаному листі зазначив, що, враховуючи відсутність рішення органу місцевого самоврядування, в якому б була висловлена позиція щодо надання (передачі) земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області відмовляє у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

За інформацією відділу у Берегівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 04 грудня 2018 року зазначена на викопіюванні земельна ділянка відповідно до статистичної звітності про наявність земель відноситься до радгосп-заводу "Берегівський". Враховуючи наведене, Головне Управління Держгеокадастру у Закарпатській області відмовило ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області, разом з тим, жодного рішення в порядку, визначеному законом, ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області не прийняло, а направило ОСОБА_1 відповідь у формі листа. Відсутність належним чином оформленого рішення ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу свідчить про те, що відповідач у цьому випадку діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України. Крім того, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством, тому така відмова є протиправною. Належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути у визначеному законом порядку заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки та за результатами розгляду такої прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України у формі наказу.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

П . «а» ч.3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Це положення кореспондується з приписами ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство».

Ч.3 ст.116 ЗК України визначає умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Ст.118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Ч.7 ст.118 ЗК України передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, перелік яких є вичерпним, а саме: підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З системного аналізу правових норм вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.

Як вбачається зі змісту листа №Т-2092/0-5128/0/18-18 від 20 грудня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів на території Берегівської міської ради, покликається на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07 червня 2017 року №413.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покликання відповідача в оскаржуваному рішенні на постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07 червня 2017 року №413, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованим з наступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року №413 затверджено Стратегію удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, в якій передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції; враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Разом з тим, вищезазначена Стратегія не містить правових норм для врегулювання цих відносин, а будь-яких змін до порядку одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, передбаченого Земельним кодексом України, у зв`язку із її затвердженням не внесено. Цей нормативно-правовий акт не регулює питання виділення землі, оскільки таке регулювання чітко передбачено Земельним кодексом України.

Крім того, в ній зазначено, що для реалізації Стратегії необхідно розробити проекти нормативно-правових актів, однак такі, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, так і не розроблені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що вищевказана постанова Кабінету Міністрів України не є нормативно-правовим актом, що врегульовує порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність та не прийнята відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок, а лише затверджує стратегію (план діяльності на певний період) удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, тобто алгоритм дій уряду в майбутньому у цій сфері.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на той факт, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року (рішення № 8-р/2019) у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07 червня 2017 року № 413 зі змінами, вказану постанову Кабінету Міністрів України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що покликання на постанову Кабміну, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач діяв не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі і ЗК України.

Крім того, у листі №Т-2092/0-5128/0/18-18 від 20 грудня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, покликається також на те, що зазначена на викопіюванні земельна ділянка відповідно до статистичної звітності про наявність земель відноситься до радгосп-заводу "Берегівський", що стверджується листом Відділу у Берегівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 04 грудня 2018 року №1117/403-18-0.17.

У цьому листі зазначено, що земельна ділянка, зазначена ОСОБА_1 у поданому клопотанні, відповідно до форм статистичної звітності 6-зем станом на 01 січня 2016 року - шифр рядка 10 (радгоспи всіх систем (РЗ "Берегівський"), графа 9 - виноградники (арк. спр. 41).

Судом першої інстанції встановлено, що актуальність вказаної інформації та існування зареєстрованого права власності чи користування вказаною земельною ділянкою Головним управління Держгеокадастру у Закарпатській області не досліджувалися, оскільки витягом з ЄДРПОУ ДП радгосп-завод "Берегівський" (код 00412257) припинено за рішенням засновників 20 червня 2007 року, будь-які дані щодо наявності зареєстрованого права постійного користування вказаною земельною ділянкою у радгоспу-заводу "Берегівський" відсутні.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги покликання відповідача на лист Відділу у Берегівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 05 червня 2019 року №608/403-19-0.17 про наявність посвідченого права постійного користування спірною земельною ділянкою Радгосп-заводу "Берегівський", що підтверджується державним актом на право постійного користування землею І-ЗК №000444, зареєстрованого 06 липня 1995 року, оскільки запит до Відділу у Берегівському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області був направлений вже після відмови у наданні дозволу, а саме: 04 червня 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до абз.2 ч.2 ст.77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний лист не може вважатися належним доказом на підтвердження правомірності відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою в розумінні норм КАС України.

Колегія суддів також не приймає до уваги покликання відповідача на відповідний перелік земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам у IV кварталі 2018 року, оскільки, як зазначено вище, це суперечить ч. 7 ст.118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 812/1557/17 (№ К/9901/33241/18), і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством, тому така відмова є протиправною, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути у визначеному законом порядку заяву ОСОБА_1 та за результатами розгляду такої прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України у формі наказу.

Крім того, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на втручання в його дискреційні повноваження, оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення у формі наказу про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність, та з метою ефективного захисту порушеного права позивача зобов`язано розглянути відповідну заяву ОСОБА_1 у порядку, встановленому чинним законодавством.

Таким чином, доводи апелянта є безпідставними та не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

При цьому, суд при вирішенні цього спору застосовує закріплений у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принцип "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що відповідачем у цьому випадку не дотримано цей принцип, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині задоволених позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 260/647/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2019 року.