Справа № 460/2104/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року ЛуцькСправа № 460/2104/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування індивідуального акту,

ВСТАНОВИВ:

Суддя Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (далі - позивач, суддя ОСОБА_1) звернувся в суд із позовом до Громадської ради доброчесності (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування висновку від 10 червня 2019 року про невідповідність позивача як судді Рівненського окружного адміністративного суду критеріям доброчесності та професійної етики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний висновок відповідача є протиправним, безпідставним, та таким, що прийнятий без урахування достовірної інформації, аналізу чинного законодавства та ґрунтується на суб`єктивних припущеннях.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року справу №460/2104/19 передано за підсудністю до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін .

У встановлений судом строк відзиву від відповідача, а також інших заяв, клопотань, пояснень не надійшло, при цьому копію ухвали про відкриття провадження у справі, а також позовну заяву і додані до неї документи надіслано судом на поштову адресу відповідача - м. Київ, вул. Генерала Шаповала , 9 рекомендованим листом з повідомленням, проте зазначений лист повернувся до суду не врученим із приміткою «не знайдено за цією адресою», тобто зазначена копія ухвали не була вручена відповідачу з незалежних від суду причин. Відтак, в силу вимог частини 6 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України слід вважати, що копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у адміністративній справі вручена відповідачу належним чином.

Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України, подала пояснення на позовну заяву, в яких зазначає, що Громадською радою доброчесності 30 травня 2019 року було затверджено висновок про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який надійшов до Комісії 31 травня 2019 року електронною поштою та був включений до суддівського досьє позивача. За результатами кваліфікаційного оцінювання Комісія визначила, що суддя Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 відповідає займаній посаді, та ухвалила відповідне рішення від 05 червня 2019 року №392/ко-19. Разом з тим, зазначає, що розгляд питання про підтримку вказаного рішення колегії Комісії, ухваленого стосовно позивача у межах процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії України не відбувся.

Від учасників справи інших заяв по суті справи не надходило.

Відтак справу вирішено на підставі наявних у ній матеріалів.

Згідно із частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1122/2009 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Указом Президента України від 03 квітня 2017 року №95/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07 червня 2018 року №133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання та визначено графік проведення іспитів 2188 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, серед яких суддя Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (https://ІНФОРМАЦІЯ_1, порядковий номер у списку 2137).

На 05 червня 2019 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України було призначено проведення співбесіди з ОСОБА_1 за результатами дослідження досьє судді у межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді (https:ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

30 травня 2019 року Громадською радою доброчесності затверджено висновок про невідповідність судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики (далі - Висновок).

Як встановлено з Висновку від 30 травня 2019 року, підставами для його прийняття стало те, що суддя безпідставно не задекларував своєчасно майно, що є ліквідним активом, зокрема:

1. У деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013-2015 роки, деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015, 2016, 2017, 2018 роки суддя не декларує жодних власних майнових прав чи членів сім`ї на житлові об`єкти.

2. В анкеті, яка міститься в досьє, суддя повідомив, що двічі притягувався до адміністративної відповідальності за частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та одного разу - за частини другої статті 122 цього кодексу. При цьому в постанові Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року у справі № 570/392/17, якою було скасовано одну з постанов про притягнення судді до адміністративної відповідальності, зазначено, що суддя керував саме автомобілем (марка не вказана). Стаття 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює адміністративну відповідальність за порушення правил дорожнього руху. Проте в жодній декларації, яка подавалася на виконання вимог антикорупційного законодавства за 2012-2018 роки, суддя не декларував майнові права на транспортні засоби.

Додатково надано Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але потребує пояснення судді. У деклараціях доброчесності за 2017, 2018 роки в пункті 22 суддя підтвердив, що ним не здійснювалися вчинки, що можуть мати наслідком притягнення його до відповідальності. У зв`язку з тим, що з опублікованої анкети судді незрозуміло, коли він притягувався до адміністративної відповідальності, під час проведення співбесіди слід перевірити достовірність відображених суддею відомостей в пункті 22 декларацій доброчесності за 2017, 2018 роки.

На вказаний Висновок позивачем відповідачу були надані пояснення, з урахуванням яких Громадська рада доброчесності затвердила новий Висновок від 10 червня 2019 року.

У вказаному Висновку відповідач не погодився з поясненнями судді та прийшов до переконання про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики з тих самих мотивів, що і в попередньому висновку.

05 червня 2019 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України, за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді прийняла рішення №392/ко-19, яким визнала суддю Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді ( https:ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, адміністративне процесуальне законодавство визначило суб`єктом владних повноважень не лише орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, а й іншого суб`єкта, який в силу повноважень, наданих законодавством, виконує окремі владні управлінські функції або делеговані повноваження.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Тобто, суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкта владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

На думку суду, для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень, визначених КАС України, з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Частиною шостою статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено повноваження Громадської ради доброчесності, до яких, окрім іншого, належить й надання, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

Абзацом 2 частини третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Пунктами 34, 36 Розділу ІІІ «Порядок проведення кваліфікаційного оцінювання» Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженим рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16, встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків; за наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення; рішення Комісії про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді є підставою для припинення подальшої участі судді (кандидата на посаді судді) у процедурах, передбачених Законом.

Враховуючи викладене, суд вважає висновки Громадської ради доброчесності щодо невідповідності судді критеріям професійної етики та доброчесності є актом суб`єкта владних повноважень, виданим на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи (судді), та його дія вичерпується його виконанням (ухваленням відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 88 цього Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про непідтвердження або підтвердження здатності такого судді здійснювати правосуддя у відповідному суді), тобто є індивідуальним актом.

Діяльність Громадської ради доброчесності щодо надання висновку про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, окрім статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», регламентується Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року №81/зп-16, та Регламентом Громадської ради доброчесності, схваленим рішенням Громадської ради доброчесності №1/2016 від 23 листопада 2016 року, в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 2, 3 частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підпункту 4.10.1 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, пункту 5 частини першої статті 6, пункту 3 та пункту 4 частини другої статті 12 Регламенту Громадської ради доброчесності, Громадська рада доброчесності надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді та, за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до суддівського досьє, при цьому рішення про надання інформації щодо судді приймає колегія Ради, а висновок затверджує Рада на зборах.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дії по наданню відповідачем Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо судді та висновку про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності є різними за своєю значимістю діями, оскільки надана інформація, на відміну від висновку, не тягне за собою необхідності ухвалення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 88 цього Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Підпунктом 4.10.1 пункту 4.10 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженим Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (далі - Регламент ВККС України) передбачено, що інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) (далі - інформація) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (далі - висновок) надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді) (далі - співбесіда). Інформація або висновок подаються до Комісії у паперовій або електронній формі безпосередньо чи за допомогою засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію подання документів. Приймання Комісією інформації або висновку завершується о 18 год. 00 хв. (о 24 год. 00 хв. у разі направлення електронною поштою) дня, який передує першому з 10 днів до визначеної Комісією дати проведення співбесіди. Інформація або висновок вважаються поданими, якщо отримані Комісією у строк, визначений абзацом третім цього пункту. У разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів, вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення. Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.

Відповідно до підпункту 4.10.2 пункту 4.10 Регламенту ВКСС України суддя (кандидат на посаду судді) має бути ознайомлений Громадською радою доброчесності з інформацією, що може свідчити про невідповідність його критеріям професійної етики та доброчесності (далі - інформація негативного характеру) або висновком, та має право надати Громадській раді доброчесності відповідні пояснення.

Згідно з підпунктом 4.10.3 пункту 4.10 Регламенту ВККС України інформація або висновок має містити: 1) прізвище, ім`я, по батькові судді (кандидата на посаду судді), щодо якого надається інформація; 2) назву посади, на яку претендує або яку займає суддя (кандидат на посаду судді), та процедури, в межах якої надано інформацію або висновок; 3) дату затвердження; 4) обґрунтовану достатніми доказами інформацію, яка може свідчити про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики з посиланням на надійні та достовірні джерела, які її підтверджують (у разі надання висновку); 5) позитивну або негативну інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді) з посиланням на джерела, які її підтверджують (у разі надання інформації); 6) інформацію щодо пояснень судді (кандидата на посаду судді), відмови від їх надання, мотиви та підстави їх врахування або відхилення, відомості щодо можливості судді (кандидата на посаду судді) ознайомитися з інформацією або висновком (у разі надання висновку або інформації негативного характеру); 7) узагальнювальний висновок; 8) додатки, які містять матеріали, що підтверджують викладену інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді), та пояснення судді (кандидата на посаду судді). Інформація, зазначена в пунктах 4-5 абзацу першого цього підпункту, має бути персоніфікованою та містити інформацію про особу, яка надала таку інформацію (джерело походження інформації). У разі недотримання зазначених вимог така інформація вважається анонімною і не підлягає розгляду. Інформація або висновок мають бути підписані усіма членами Громадської ради доброчесності, які брали участь в ухваленні рішення про надання Комісії інформації або висновку. До інформації або висновку додається витяг з протоколу із зазначенням результатів голосування щодо їх надання Комісії. У разі недотримання Громадською радою доброчесності зазначених вимог Комісія у складі колегії може ухвалити рішення про залишення без розгляду такої інформації або висновку.

Підпунктом 4.10.5 пункту 4.10 Регламенту ВККС України визначено, що висновок або інформація розглядаються Комісією під час співбесіди на відповідному засіданні в порядку, визначеному цим Регламентом та Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення.

Статтею 18 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням Громадської ради доброчесності №1/2016 від 23 листопада 2016 року (далі - Регламент ГРД) визначено, що за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання.

У разі, якщо після ухвалення рішення щодо судді стане відомою інша важлива інформація, Рада колегією чи зборами може прийняти рішення про надання такої інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Згідно з статтею 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає:

1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або

2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

За наявності важливої інформації Рада у подальшому може окремим рішенням змінити або скасувати висновок, або затвердити новий висновок.

Статтею 30 Регламенту ГРД передбачено, що Рада має інформаційний портал, який використовується для інформування про діяльність Ради, її рішення та висновки.

Висновок від 10 червня 2019 року обґрунтований наступним:

1. Суддя безпідставно не задекларував своєчасно майно, що є ліквідним активом.

1.1. У деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013-2015 роки, деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015, 2016, 2017, 2018 роки суддя не декларує жодних власних майнових прав чи членів сім`ї на житлові об`єкти.

1.2. В анкеті, яка міститься в досьє, суддя повідомив, що двічі притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та одного разу - за частиною другою статті 122 цього Кодексу. При цьому в постанові Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року у справі № 570/392/17, якою було скасовано одну з постанов про притягнення судді до адміністративної відповідальності, зазначено, що суддя керував саме автомобілем (марка не вказана). Стаття 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює адміністративну відповідальність за порушення правил дорожнього руху. Проте в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 рік суддя не задекларував майнові права на транспортні засоби.

У поясненнях суддя зазначив, що використовував автомобілі: «на підставі пункту 2 Правил дорожнього руху, відповідно до якого власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на транспортний засіб».

По-перше, суддя не надав будь-яких доказів на підтвердження вказаних фактів.

По-друге, навіть якщо припустити, що суддя дійсно користувався транспортними засобами на підставі переданого власником реєстраційного документу на цей транспортний засіб, той факт, що протягом 2017 року на нього тричі складали протоколи за порушення Правил дорожнього руху (що суддя визнає в поясненнях), на думку Ради, свідчить про тривалий та систематичний характер користування транспортними засобами, а отже, і обов`язок судді задекларувати майнові права на них.

Також Рада не бере до уваги пояснення судді про те, що він: «не зобов`язаний був декларувати транспортні засоби, витрати на користування якими не перевищують суму 80 та більше тис. грн. за відповідний звітний рік», зважаючи на те, що положеннями антикорупційного законодавства не передбачена залежність декларування майнових прав на транспортний засіб від розміру витрат на користування таким майном.

2. Суддя умисно або внаслідок вочевидь недбалого ставлення до виконання своїх обов`язків повідомив недостовірні відомості у декларації доброчесності, зокрема приховав відомості про правопорушення.

У декларації доброчесності за 2017 рік в пункті 22 суддя підтвердив, що ним не здійснювалися вчинки, що можуть мати наслідком притягнення його до відповідальності. Проте, як випливає зі змісту пояснень судді, протягом 2017 року на нього тричі складалися протоколи про порушення Правил дорожнього руху.

У поясненнях суддя вказав, що не проставив відповідну відмітку у декларації доброчесності, оскільки: «... за скоєні адміністративні правопорушення я поніс відповідальність - до мене були застосовані адміністративні стягнення у вигляді штрафу і штрафи мною були сплачені, а тому я вважав, що наслідки притягнення мене до адміністративної відповідальності вже припинили свою дію. ...у пункті 22 декларації доброчесності судді мають бути зазначені вчинки, що можуть мати наслідком притягнення до відповідальності».

Громадська рада доброчесності не погоджується з таким тлумаченням судді положень декларації, зважаючи на те, що в ній мають бути зазначені відомості про всі випадки здійснення суддею вчинків, що можуть мати наслідком притягнення його до відповідальності, незалежно від факту притягнення до відповідальності.

Щодо даних зазначених у підпункті 1.1. пункту 1 спірного Висновку, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що у 2013-2015 роках позивачем у паперовому вигляді була подана Декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, форма якої визначалася додатком до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» № 3206-VІ від 07 квітня 2011 року.

У 2015 - 2018 позивачем в електронному вигляді була подана Декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, форма якої визначалася додатком до Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14 жовтня 2014 року.

Згідно з Методичними рекомендацій щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - у Розділі III «Відомості про нерухоме майно» Декларації зазначаються відомості про нерухоме майно, що перебуває у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта (членів сім`ї декларанта), та витрати декларанта на придбання такого майна або на користування ним у звітному році. Ці відомості зазначаються станом на дату заповнення Декларації. Зокрема, у позиціях 23 - 28 - відомості про нерухоме майно, яке перебуває у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта внаслідок купівлі (приватизації, успадкування, дарування, міни, розподілу майна підприємств і організацій між засновниками та учасниками) із зазначенням місцезнаходження цих об`єктів (країна, адреса), їх загальної площі, вираженої в квадратних метрах, а в деяких випадках суми витрат декларанта на придбання такого майна або на користування ним (по кожній із зазначених позицій окремо).

Згідно з пунктом 11 Примітки до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» № 3206-VІ від 07 квітня 2011 року - Поле «сума витрат (грн.) на придбання у власність/оренду чи на інше право користування» у позиціях 23 - 28, 35 - 39 і поле «усього» у позиціях 46, 48, 50, 56, 59 і 62 заповнюється, якщо разова витрата (вклад/ внесок) по кожній із зазначених позицій у звітному році дорівнює або перевищує 80 тис. гривень.

Аналогічні рекомендації стосуються і заповнення розділу 3 «Об`єкти нерухомості» Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Як зазначає позивач, протягом 2013-2018 років він безоплатно користувався будинком за фактичною адресою свого місця проживання, зазначеною у деклараціях.

Доказів на спростування даної обставини відповідачем не надано.

Відтак, керуючись нормами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» № 3206-VІ від 07 квітня 2011 року, Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14 жовтня 2014 року та Методичними рекомендаціями позивач не мав обов`язку декларувати нерухоме майно, витрати на користування яким не перевищують суму 80 000 грн. та більше за відповідний звітний рік.

Крім того, відповідач не звернув увагу, що в розділі І «Загальні відомості» декларацій за 2013 - 2015 роки та розділі 2.1 «Інформація про суб`єкта декларування» декларацій за 2015 - 2018 роки позивач зазначав як зареєстроване місце проживання, так і фактичне місце проживання.

Таким чином, не зазначення у розділі ІІІ «Відомості про нерухоме майно» декларацій за 2013 - 2015 роки та розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларацій за 2015 - 2018 роки вказаних відомостей не є ознакою приховування будь-яких відомостей, в тому числі права користування будинком, де позивач фактично проживаю зі своєю сім`єю.

Тому, висновок Громадської ради доброчесності про те, що «закон не пов`язує наявність обов`язку декларувати майнові права на об`єкти нерухомості з розміром витрат на користування у певному розмірі», є необґрунтованим.

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №814/886/17, здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Щодо даних зазначених у підпункту 1.2. пункту 1 спірного Висновку, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на транспортний засіб.

Тобто право на керування транспортним засобом згідно з чинним законодавством України передається виключно шляхом передачі технічного паспорта на такий транспортний засіб і припиняється у момент повернення такого технічного паспорта власнику (чи іншій особі).

Таке право користування не є постійним, а в силу специфіки його виникнення та припинення може тривати незначний проміжок часу (наприклад, декілька годин або хвилин).

Як зазначає позивач, він керував транспортними засобами на підставі пункту 2 Правил дорожнього руху, а саме - передачі реєстраційного документа на транспортний засіб у певний момент часу.

Відповідачем не надано доказів та не наведено у спірному Висновку конкретних даних тривалого та систематичного характеру користування транспортними засобами, а тому суд вважає, що такий висновок зроблений на підставі припущень відповідача, без покликання на норми чинного законодавства щодо обов`язку декларування таких майнових прав.

Згідно з Методичними рекомендаціями щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - у розділі IV «Транспортні засоби, що перебувають у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта, та витрати декларанта на їх придбання (користування)» - в Декларації зазначаються відомості про транспортні засоби, що перебувають у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта (членів сім`ї декларанта), та витрати декларанта на їх придбання (користування) у звітному році.

Згідно з пунктом 11 - Примітки до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» №3206-УІ від 07 квітня 2011 року - Поле «сума витрат (гри.) на придбання у власність/ оренду чи на інше право користування» у позиціях 23 - 28, 35 - 39 і поле «усього» у позиціях 46, 48, 50, 56, 59 і 62 заповнюється, якщо разова витрата (вклад/внесок) по кожній із зазначених позицій у звітному році дорівнює або перевищує 80 тис. гривень.

Аналогічні рекомендації стосуються і заповнення розділу IV Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, збільшувалася лише сума разової витрати (вклад/ внесок) по кожній із зазначених позицій у звітному році.

Крім того, суд зазначає, що об`єкти декларування (а саме: нерухомість, об`єкти незавершеного будівництва, цінне рухоме майно, транспортні засоби, цінні папери, корпоративні права, юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї, нематеріальні активи, грошові активи, фінансові зобов`язання, членство в громадських об`єднаннях або входження до їхніх органів) декларуються відповідно до їх наявності станом на останній день звітного періоду.

Враховуючи вищевикладене, позивач не мав обов`язку декларувати транспортні засоби, витрати на користування якими не перевищують суму 80 та більше тис. грн. за відповідний звітний рік, та які не перебували у користуванні позивача станом на 31 грудня попереднього року.

Отже, висновок відповідача про те, що «положеннями антикорупційного законодавства не передбачена залежність декларування майнових прав на транспортний засіб від розміру витрат на користування таким майном», є необґрунтованим.

Як вже зазначалося судом, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 по справі № 814/886/17, здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Щодо даних зазначених у пункті 2 спірного Висновку, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачений обов`язок судді подавати декларацію доброчесності.

Цей обов`язок деталізовано у статті 62 зазначеного Закону, відповідно до якої суддя зобов`язаний щорічно до 1 лютого подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію доброчесності за формою, що визначається Комісією. Декларація доброчесності судді є відкритою для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до частини п`ятої статті 62 цього Закону за відсутності доказів іншого твердження судді у декларації доброчесності вважаються достовірними. У разі одержання інформації, що може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень судді у декларації доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить відповідну перевірку.

Неподання або несвоєчасне подання декларації доброчесності суддею або декларування в ній завідомо недостовірних (у тому числі неповних) тверджень мають наслідком дисциплінарну відповідальність, встановлену цим Законом.

Отже, законодавством закріплена презумпція доброчесності судді.

Подаючи декларацію доброчесності за 2016 рік позивач вказав, що двічі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень за порушення Правил дорожнього руху.

Судом встановлено, що постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року у справі №570/392/17, яка набрала законної сили, скасовано постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в сумі 255 грн.

Щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд зазначає, що за скоєне адміністративне правопорушення він поніс відповідальність - до нього було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу, який був сплачений, тобто процедура притягнення до відповідальності завершилася.

Таким чином, позивач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень за порушення Правил дорожнього руху у 2016 році.

У декларації доброчесності судді за 2017 рік, яку позивач подавав у 2018 році він не зазначив про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки у пункті 22 декларації доброчесності судді мають бути зазначені вчинки, що можуть мати наслідком притягнення до відповідальності.

Судом не встановлено здійснення позивачем вчинків, що можуть мати наслідком притягнення його до відповідальності у 2017 році.

Враховуючи вищевикладене, Висновок від 10 червня 2019 року не містить обґрунтованої достатніми доказами інформації, яка може свідчити про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики з посиланням на надійні та достовірні джерела, які її підтверджують.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність Висновку від 10 червня 2019 року.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на наведене, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що Висновок від 10 червня 2019 року не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим в частиною другою статті 2 КАС України, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

Відтак, позов належить задовольнити повністю.

Керуючись статтями 243-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування індивідуального акту задовольнити повністю

Визнати протиправними та скасувати висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 10 червня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк