Справа № 1.380.2019.002871
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9266/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Гудима Л.Я.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року про закриття провадження у справі (суддя - Сидор Н.Т., час ухвалення - не вказаний, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - не вказана),

в адміністративній справі №1.380.2019.002871 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив зобов`язати відповідача виплачувати позивачу пенсію за вислугу років з 27.07.2017 р., з урахуванням до складу грошового забезпечення для обчислення пенсії сум, нарахованих йому при призначенні пенсії відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (посадовий оклад - 3600 грн., оклад за спеціальне звання - 2200 грн., процентна надбавка за вислугу років 45% - 2610 грн., середньомісячна сума додаткових видів грошового забезпечення за 24 місяці - 4612,31 грн.) та суми вже врахованої на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №461/6426/17 (середньомісячна сума додаткових видів грошового забезпечення (за 24 місяці - 916,62 грн.), а всього - виходячи із загальної суми грошового забезпечення для обчислення пенсії для обчислення пенсії 13938,93 грн., та виплатити одним платежем недоотриману за період з 27.07.2017 р. суму пенсії.

Провадження у справі за цим адміністративним позовом відкрито ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року.

Відповідач ГУ ПФУ у Львівській області в суді першої інстанції позову не визнав, подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовної заяви.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року закрито провадження у цій адміністративній справі, на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки спір, який є предметом розгляду у даній справі, не є публічно-правовим та не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 07.08.2019 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду винесена з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що позивач звернувся до суду з метою виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 р. в справі №461/6426/17. Так, зазначає апелянт, що у справі №461/6426/17 предметом позову було зобов`язання ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням до складу грошового забезпечення з якого вона призначена, тільки одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а підставою - письмова відмова відповідача. Натомість предметом позову у цій справі є зобов`язання ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області здійснювати виплату пенсії позивачу в належному розмірі, тобто з урахуванням до складу грошового забезпечення з якого вона призначена усіх додаткових складових грошового забезпечення, як щомісячних так і одноразових, а підставою - преюдиціальне рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 р. в справі №1340/5004/18. Таким чином, не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що спір, який є предметом розгляду у даній справі, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. Крім цього, закриваючи провадження у цій справі з мотивів неможливості вирішення спірних правовідносин в жодній юрисдикції, суд першої інстанції, позбавив позивача не лише ефективного, а й будь-якого захисту його права на отримання пенсії в належному розмірі. Також, звертає увагу апелянт на те, що закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції, всупереч вимогам ч.2 ст.238 КАС України, не вирішив питання про повернення судового збору.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 07.08.2019 року, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 07.08.2019 року залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити, з врахуванням наступного.

Відповідно до положень статей 2, 5 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Із аналізу наведених норм КАС слідує, що право на судовий захист має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Право особи на звернення до суду, в тому числі до адміністративного суду, із вимогами про захист порушених прав, гарантовано статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (п.9 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Із змісту наведених правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Тобто, спір із суб`єктом владних повноважень буде належати до публічно-правового спору за умови коли такий суб`єкт (відповідач у справі) при вчиненні (прийнятті) оспорених рішення (дії, бездіяльності) діяв при виконанні владних управлінських функцій.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Із вищенаведених правових норм видно, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі виходив з того, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 р. в справі №1340/5004/18 фактично встановлено неналежне виконання ГУ ПФУ у Львівській області постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №461/6426/17 щодо перерахунку і виплати пенсії позивачу. Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 заявлена у даній справі, на думку суду першої інстанції, спрямована на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №461/6426/17. Вказане свідчить про те, що позивач просить зобов`язати відповідача виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення. Тому, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. Судом першої інстанції, також зазначено, що спір у цій справі за позовом ОСОБА_1 не є публічно-правовим, не належить розглядати в порядку адміністративної чи будь-якої іншої юрисдикції.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі №1.380.2019.002871 на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Так, із матеріалів справи та змісту адміністративного позову видно, що позовні вимоги обгрунтовуються необхідністю захисту права позивача на перерахунок та виплату пенсії за вислугу років, з урахуванням до складу грошового забезпечення для обчислення пенсії сум, нарахованих йому при призначенні пенсії відповідно до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто таких складових грошового забезпечення: посадовий оклад - 3600 грн., оклад за спеціальне звання - 2200 грн., процентна надбавка за вислугу років 45% - 2610 грн., середньомісячна сума додаткових видів грошового забезпечення за 24 місяці - 4612,31 грн., та суми вже врахованої на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №461/6426/17, тобто таких додаткових видів грошового забезпечення: премії, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та матеріальна допомога на оздоровлення, а всього - виходячи із загальної суми грошового забезпечення для обчислення пенсії 13938,93 грн., а також просить позивач виплатити йому одним платежем недоотриману за період з 27.07.2017 р. суму пенсії.

Із змісту постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року у справі №461/6426/17 (апеляційне провадження №876/11871/17) та матеріалів справи видно, що предметом того позову було зобов`язання ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням до складу грошового забезпечення з якого вона призначена, тільки одноразових додаткових видів грошового забезпечення (сум премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення). Підставою того позову була відмова ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області у здійсненні відповідного перерахунку (а.с. 19-22).

Також, зі змісту рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 р. в справі №1340/5004/18 видно, що при перерахунку пенсії відповідач протиправно виключив з додаткових видів грошового забезпечення позивача за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням види і суми грошового забезпечення, що були встановлені при її призначенні, і як наслідок, зменшено суму додаткових видів грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби перед звільненням (а.с. 24-27).

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у справі №461/6426/17 та у розглядуваній справі №1.380.2019.002871 різні предмети та підстави звернення до суду.

При цьому, слід зазначити, що розглядуваний судовий спір, відповідно до наведених вище норм законодавства, з врахуванням предмету і характеру позовних вимог, суб`єктного складу сторін, має публічно-правовий характер і повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, підстав для закриття провадження в адміністративній справі в порядку п.1 ч.1 ст.238 КАС України в суду першої інстанції не було.

Вищенаведених норм законодавства і фактичних обставин справи суд першої інстанції не врахував і при цьому зробив помилковий висновок про те, що спір не може бути вирішений в жодній судовій юрисдикції.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Також, у справі «Bellet v. France» від 04.12.1995 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції від 07.08.2019 р., яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що не підлягає до задоволення вимога апелянта (позивача) про стягнення судового збору за подання цієї апеляційної скарги, оскільки згідно приписів ст.139 КАС України розподіл судових витрат здійснюється судом, який розглядає по суті позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року про закриття провадження в адміністративній справі №1.380.2019.002871 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Л. Я. Гудим
Повний текст постанови складено 22.10.2019 року