Справа № 520/5733/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 р.Справа № 520/5733/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бадюков Ю.В.) від 27.08.2019 року (повний текст рішення складено 27.08.2019р.) по справі № 520/5733/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області до складу якого входить відділ примусового виконання рішень третя особа Харківська міська рада

про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківська міська рада, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним рішення відповідача, оформленого у вигляді повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.05.2019р. щодо відмови позивачу у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом у справі №820/4084/18, виданого Харківським окружним адміністративним судом, в якому вказано: "Визначити спосіб виконання рішення суду від 05.09.2018р. щодо зобов`язання Харківської міської ради розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0338 га з метою подальшої її придбання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 210,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом розгляду вказаної заяви на пленарному засіданні Харківської міської ради" ;

- визнати протиправною дію відповідача щодо повернення позивачу оригіналу виконавчого листа у справі №820/4084/18, виданого Харківським окружним адміністративним судом, в якому вказано: "Визначити спосіб виконання рішення суду від 05.09.2018р. щодо зобов`язання Харківської міської ради розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0338 га з метою подальшої її придбання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 210,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом розгляду вказаної заяви на пленарному засіданні Харківської міської ради";

- зобов`язати відповідача в порядку ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відкрити виконавче провадження за виконавчим листом у справі №820/4084/18, виданим Харківським окружним адміністративним судом, в якому вказано: "Визначити спосіб виконання рішення суду від 05.09.2018р. щодо зобов`язання Харківської міської ради розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0338 га з метою подальшої її придбання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 210,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом розгляду вказаної заяви на пленарному засіданні Харківської міської ради".

В обґрунтування позовних вимог посилається на незаконність та необґрунтованість повернення державним виконавцем позивачу виконавчого документу без виконання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним рішення відповідача, оформленого у вигляді повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.05.2019 р. №59172595/442/В-4.

Визнано протиправними дії відповідача щодо повернення позивачу оригіналу виконавчого листа у справі №820/4084/18, виданого Харківським окружним адміністративним судом 17.01.2019 р. за судовим рішенням, яке набрало законної сили 14.11.2018 року зі строком пред`явлення до виконання - 15.11.2021 р.

Зобов`язано відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом у справі №820/4084/18, виданим Харківським окружним адміністративним судом 17.01.2019 р. за судовим рішенням, яке набрало законної сили 14.11.2018 року зі строком пред`явлення до виконання - 15.11.2021 р.

Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь позивача у розмірі 768,40 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 року стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8150,00 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Харківською міською радою подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку наданих доказів та порушення норм матеріального права.

Вказує, що ухвалюючи додаткове судове рішення від 27.09.2018 року по справі №820/4084/18, суд визначив спосіб виконання рішення від 05.09.2018 року і виданий виконавчий лист не містить заходів примусового виконання рішення, оскільки визначає лише спосіб виконання судового рішення, а тому не відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, державним виконавцем було правомірно повернуто позивачу виконавчий документ без виконання. Також посилається на порушення позивачем порядку пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки стягувач, звернувшись до відповідача із двома виконавчими документами, надав лише одну заяву про примусове виконання рішення. Тобто, зобов`язавши відповідача відкрити виконавче провадження без заяви про примусове виконання, суд першої інстанції порушив вимоги діючого законодавства. Крім того, на думку скаржника, відкриття двох виконавчих проваджень за судовим рішенням у справі №820/4084/18 порушить права та законні інтереси Харківської міської ради, що полягає, зокрема, у стягненні виконавчого збору за двома виконавчими провадженнями.

Відповідач надав письмові пояснення, в яких, серед іншого, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відхилити апеляційну скаргу. Також просить накласти штраф на Харківську міську раду в розмірі 3 прожиткових мінімумів та на її представника ОСОБА_2 в розмірі 3 прожиткових мінімумів. Судові витрати покласти на скаржника.

22.10.2019 року представником позивача надано заяву, в якій просить вирішити питання про судові витрати, а саме професійну правничу допомогу у розмірі 3950 грн., присудивши вказану суму на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у спосіб та строки, з урахуванням особливостей розгляду справи даної категорії, визначених ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представники третьої особи та відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 21.10.2019 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні. У судове засідання, призначене на 22.10.2019 року, не прибув з поважних причин та просив провести розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018 р., з урахуванням додаткового рішення від 27.09.2018 р. у справі №820/4084/18, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

На виконання вищевказаних рішень Харківським окружним адміністративним судом видано два виконавчі листи.

У виконавчому листі, виданому на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018 р. зазначено: «Зобов`язати Харківську міську раду розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0338 га з метою подальшої її придбання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 210,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ».

У виконавчому листі, виданому на виконання рішення від 27.09.2018 р., зазначено: «визначити спосіб виконання рішення суду від 05.09.2018р. щодо зобов`язання Харківської міської ради розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0338 га з метою подальшої її придбання для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 210,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом розгляду вказаної заяви на пленарному засіданні Харківської міської ради».

17.05.2019 року позивач направив на адресу відповідача заяву про примусове виконання рішення суду із виконавчими листами, яку було отримано ним 20.05.2019 р., що не заперечується сторонами по справі.

За виконавчим документом, виданим на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.09.2018р. у справі №820/4084/18, виконавче провадження відкрито.

Разом з тим, за виконавчим листом, виданим на виконання додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2018р. у справі №820/4084/18, виконавчий документ повернуто стягувачу згідно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.05.2019 р.

Обґрунтовуючи підстави повернення виконавчого документу, відповідач послався на положення п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме дійшов висновку, що виконавчий лист не передбачає заходів примусового виконання рішень, а визначає спосіб виконання рішення суду від 05.09.2018 року.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вказаних дій, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визначення способу виконання рішення суду від 05.09.2018 року щодо зобов`язання Харківської міської ради розглянути заяву (клопотання) позивача шляхом розгляду вказаної заяви на пленарному засіданні Харківської міської ради є заходом, який спрямований на повний захист прав позивача. Оскільки додаткове рішення суду від 05.09.2018 року установлює зобов`язання до боржника розглянути вказану заяву на пленарному засіданні, що в розумінні статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII є одним із заходів примусового виконання рішення, то у відповідача були відсутні правові підстави для повернення позивачу виконавчого документу без виконання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу на те, що вже неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

При цьому, зі змісту ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що встановлення вимог до виконавчого документа повинно перш за все сприяти державному виконавцю у своєчасному та належному виконанні, у тому числі, й рішення суду, а судовий захист має відповідати вимогам ефективності та не носити лише декларативний характер.

Як вбачається з оскаржуваного повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, відповідач дійшов висновку, що виконавчий лист не передбачає заходів примусового виконання рішень.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками відповідача, виходячи з наступного.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Так, у виконавчому листі, який видано Харківським окружним адміністративним судом 17.01.2019 року, зазначена резолютивна частина додаткового рішення від 27.09.2018 року.

Зі змісту резолютивної частини вищенаведеного судом рішення слідує, що по своїй суті дане рішення є рішенням немайнового характеру, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Тобто, резолютивна частина рішення містить чітке зобов`язання, яке необхідно вчинити боржнику.

Також суд зазначає, що виконавчий лист містить всі необхідні реквізити, відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження» та оформлений належним чином.

Зважаючи на вищевикладене, висновки відповідача про те, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, зазначених у ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" є помилковими та безпідставними, оскільки в резолютивній частині рішення прямо визначено спосіб його виконання, виконавчий лист містить чітке визначення дій для вчинення боржником, а відтак, правові підстави для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" у відповідача були відсутні.

Окрім того факт, що за додатковим рішенням від 27.09.2018 року по справі №820/4084/18 видано виконавчий лист, вже свідчить про те, що це судове рішення за своїм змістом характеризуються реалізованістю та передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

Частиною 1 статті 372 КАС України визначено, що у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення його виконання.

Суд зазначає, що в силу вимог ст.6 Закону України "Про виконавче провадження", яка регулює питання виконання рішень іншими органами та установами, не визначено іншого органу, окрім органів державної виконавчої служби, який мав би повноваження виконувати зазначене рішення суду. Не визначено такого органу, й іншими нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність органів державного нагляду (контролю), а також самим рішенням суду.

Відтак, примусове виконання вищезазначеного рішення на підставі виконавчого листа покладається саме на відповідний орган державної виконавчої служби.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист передбачає застосування заходів примусового виконання рішення, виконавчий лист оформлено у відповідності до вимог ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" та є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню органом державної виконавчої служби, державним виконавцем безпідставно повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Отже, у державного виконавця не було передбачених Законом підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання та для направлення стягувачу відповідного повідомлення.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оскаржуваних дій та рішень відповідача, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції із зазначених підстав.

Посилання скаржника на порушення позивачем порядку пред`явлення виконавчого листа до виконання колегія суддів вважає такими, що не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в даному випадку виконавчий документ було повернуто без виконання на підставі п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", а не з підстав порушення позивачем порядку його пред`явлення.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника з приводу того, що відкриття двох виконавчих проваджень за судовим рішенням у справі №820/4084/18 порушить права та законні інтереси Харківської міської ради, що полягає, зокрема, у стягненні виконавчого збору за двома виконавчими провадженнями, оскільки в даному випадку предметом оскарження є дії та рішення відповідача щодо повернення без виконання позивачу виконавчого документу. У випадку, якщо на думку скаржника державним виконавцем будуть порушені вимоги діючого законодавства, він не позбавлений встановленого законом права на їх оскарження у визначеному порядку.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.374 КАС України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На підставі викладеного скаржник, вважаючи, що виданий судом виконавчий документ не підлягає виконанню, не позбавлений права згідно ст. 374 КАС України звернутись до суду із відповідною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

З приводу заявленого представником позивача клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 вищевказаного Закону, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Так, зі змісту заяви про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, а також доданих до заяви доказів, вбачається, що позивачем понесені витрати у розмірі 3950 грн., які складаються із аналізу апеляційної скарги та підготовкою відзиву на неї (2350 грн.) та участь у судовому засіданні 21.10.2019 року (1600 грн.), про що детально вказано в акті приймання виконаних робіт/послуг.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги представником позивача надано: копії договору про надання правничої допомоги від 01.02.2018 року та додаткової угоди №17/10 від 17.10.2019 року до нього; копію акту приймання виконаних робіт/послуг від 21.10.2019 року; квитанцію ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг адвоката в розмірі 3950 грн.; детальний опис робіт/послуг від 21.10.2019 року та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 2 а.с. 57-60).

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість наданої заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та як наслідок, необхідність її задоволення в повному обсязі.

Наведене узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16, а також Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 23.05.2018 року по справі №820/2262/17 та від 31.07.2018 року по справі №820/4263/17.

Оскільки в даному випадку предметом спору є правомірність дій та рішень відповідача - суб`єкта владних повноважень, який під час апеляційного розгляду справи підтримав вимоги заявленої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення вказаних сум саме за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, однією з основних засад судочинства, визначеною п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, колегія суддів не вбачає в діях третьої особи зловживання процесуальними правами, а тому заявлене представником позивача клопотання про накладення штрафу на Харківську міську раду та її представника ОСОБА_2 в розмірі 3 прожиткових мінімумів на кожного, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року по справі №520/5733/19 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень (вул. Я. Мудрого, б.16, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 22.10.2019 року.