Справа № 200/9096/19-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року справа №200/9096/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 200/9096/19-а (головуючий І інстанції Буряк І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії ГУ НП в Донецькій області щодо не виплати при звільненні, тобто з 16.04.2019 року до теперішнього часу, ОСОБА_1 відшкодування витрат на винайм житла у відрядженні за період 01.04.2018 15.04.2018;

визнати протиправними дії ГУ НП в Донецькій області щодо не виплати при звільненні, тобто з 16.04.2019 року до теперішнього часу ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2019 рік у кількості 10 діб;

зобов`язати ГУ НП в Донецькій області виплатити відшкодування ОСОБА_1 витрат на винайм житла у відрядженні за період 01.04.2018 15.04.2018 у загальній сумі 3 850,00 грн.;

зобов`язати ГУ НП в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 10 діб у загальній сумі 5 078,72 грн.;

зобов`язати ГУ НП в Донецькій області виплатити середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по день прийняття остаточного рішення, винесеного судом у справі, з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 517,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом ГУ НП в Донецькій області від 12.04.2019 №149 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням. При цьому позивачу не виплачено всіх сум, що належать, а саме одноразову грошову допомогу при звільнені, заробітну плату за квітень 2019 року, відшкодування витрат на відрядження у повному обсязі, компенсацію за невикористану відпустку за 2019 рік у кількості 10 діб. 24.04.2019 на особистий рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк", позивач отримав грошові кошти у розмірі 47 235,83 грн., як одноразову грошову допомогу при звільненні та 10 922,76 грн., як грошове утримання за квітень 2019. Таким чином, витрати на відрядження та компенсація за невикористану відпустку позивачу не відшкодовано.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на винайм житла у відрядженні у загальній сумі 3 850,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 по 15.08.2019 у розмірі 4 342,35 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнення середнього заробітку при звільненні та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Судом першої інстанції неправильно визначено розмір стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні з підстав неправильності та неповноти встановлення всіх обставин, що мають значення для справи.

На думку позивача, принцип співмірності, яким керувався суд першої інстанції при визначенні суми середнього заробітку, застосований в інтерпретованому та неправильному значенні.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 є громадянином України згідно паспорту серія НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Наказом ГУ НП в Донецькій області від 12 квітня 2019 року № 149 о/с "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 , відповідно до розділу VІІ Закону України "Про Національну поліцію", звільнено зі служби в поліції: за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), з 15квітня 2019 року (а.с 26).

Згідно вказаного наказу невикористана відпустка за 2019 рік складає 10 діб.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Донецькій області з заявою, за змістом якої зазначив, що йому не компенсовано відшкодування витрат на службове відрядження та просив повідомити про причини таких дій, надати документи за визначеним ним переліком (а.с. 27-28).

04 липня 2019 року ГУ НП в Донецькій області надало відповідь на вказану заяву № П-116/26/01-2019, де повідомило позивача, що у зв`язку із тим, що в Законі України "Про Державний бюджет на 2018 рік" на утримання поліції у 2018 році передбачено асигнування, які забезпечували нормативну потребу лише на 47,8% протягом 2018 року, кошторисні призначення не дозволяли здійснювати виплату компенсацій за винайм житла (а.с. 29).

На підтвердження факту понесення витрат на відрядження позивачем до матеріалів справи надано:

Талон-посвідчення про відрядження та посвідчення про відрядження № 00000021, видані ОСОБА_1 на підставі наказу від 28.03.2018 № 802 з 02.04.2018 до 15.04.2018, виїжджає до м. Харків. Картка АІС "Відрядження" (а.с. 30).

На перелічених документах присутня відмітка: "житлом не забезпечувався".

Рахунок № 02.04.4 від 02.04.2018, постачальник ФОП ОСОБА_3 , найменування: проживання з 02.04.2018 по 13.04.2018, сума до сплати 3 850,00 грн (а.с 31).

Квитанція від 02.04.2018 № 1352918 про сплату за проживання ОСОБА_1 вартість 3 850,00 грн (а.с. 32).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_3 . зареєстрована фізичною особою підприємцем, Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний)(а.с. 33-34).

Виписка по картковому рахунку клієнт ОСОБА_1 :

19.11.2018 зарахування 1 254,35 грн - видатки на відрядження;

24.04.2019 зарахування 47 235,83 грн - одноразова грошова допомога при звільненні;

24.04.2019 зарахування 10 922,76 грн - грошове утримання (а.с. 37-38).

Довідка про фінансовий стан для заповнення декларації АТ "Ощадбанк" від 12.07.2019 № 35294 заробітна плата за період 01.03.2019 по 31.03.2019 - 15 236,15 грн (а.с. 39).

Оцінка суду.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміст апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині визначення розміру суми стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, тому справа переглядається тільки в межах цих доводів.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджено факт перерахування позивачу компенсації за невикористану у 2019 році відпустку. Разом з тим, вказана компенсація була виплачена із затримкою, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 року № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці"(далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Підсумовуючи викладене, оскільки, в день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, що належать позивачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на застосування статті 117 КЗпПП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 звільнено з 15.04.2019. Доказів відсутності позивача на роботі в день його звільнення відповідачем не надано. Таким чином, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 15.04.2019.

24.04.2019 зараховано на картковий рахунок: 47 235,83 грн. - одноразова грошова допомога при звільненні та 10 922,76 грн. - грошове утримання.

Тобто, відповідач затримав виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 в частині виплати компенсації відпустки на 8 днів та в частині компенсації витрат на винайм житла 122 дня.

Таким чином, строк несвоєчасно сплачених сум з компенсації відпустки рахується з 16.04.2019 по 23.04.2019 (включно) та складає 8 днів, а щодо компенсації витрат на винайм житла з 16.04.2019 по 15.08.2019 (день винесення судового рішення) 122 дні.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 від 12.08.2019 № 535:середньоденне грошове забезпечення - 504,69 грн., середньомісячне - 14 888,40 грн.

Розрахунок середньоденного грошового забезпечення здійснено відповідачем у календарних днях (згідно довідки).

Розрахунок при звільненні ОСОБА_1 відповідачем проведено у розмірі 58,59 грн.

При цьому частка невиплачених при звільненні сум за період з 16.04.2019- 23.04.2019 складає: 3850,00грн. (витрати на винайм житла) + 4 262,70 грн. (компенсація за невикористану відпустку за 2019 рік) загалом 8114,7 грн.; за період 16.04.2019 по 15.08.2019 не виплачено 3 850,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, принципу співмірності, а також того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 4342,35 гривень, яка буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми.

З огляду на вищевикладене, суд не приймає доводи апелянта, що суд неправильно застосував принцип співмірності до спірних правовідносин.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 200/9096/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 200/9096/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко