Справа № 705/1220/15-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

21 жовтня 2019 року
Київ

справа №705/1220/15-а

адміністративне провадження №К/9901/14059/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 705/1220/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Організація ветеранів Уманського району Черкаської області

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1

на постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2016 року (постановлену у складі головуючого судді Мазуренко Ю.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Ісаєнко Ю.А., суддів Губської Л.В., Федотова І.В.),

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд визнати протиправну бездіяльність відповідачів щодо невжиття заходів про визнання його учасником бойових дій в період Великої Вітчизняної війни 1941 1945 роках відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; зобов`язати відповідачів вирішити питання щодо визнання його учасником бойових дій в період Великої Вітчизняної війни 1941 1945 роках відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невжиття заходів по розгляду питання по суті з прийняттям вмотивованого рішення з приводу визнання позивача учасником бойових дій в період Великої Вітчизняної війни 1941 1945 роках відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язано повторно розглянути на засіданні Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій при Черкаському обласному військовому комісаріаті питання щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, прийшов до висновку, що безпосередня участь, в бойових діях не є обов`язковою вимогою для присвоєння статусу учасника бойових дій. Крім того, суд зазначив, що задовольняє позовні вимоги частково, оскільки вирішення питання щодо визнання позивача учасником бойових дій та надання відповідного посвідчення належить виключно до компетенції Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій при Черкаському обласному військовому комісаріаті, яка вправі вчиняти зазначені дії, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій при Черкаському обласному військовому комісаріаті повторно розглянути питання щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 06 червня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 705/1220/15-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 18 жовтня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 705/1220/15-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 21 жовтня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що позивач є ветераном війни учасником війни, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 , інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання безтерміново.

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач звертався з заявою до Уманського об`єднаного міського військового комісаріату щодо надання статусу учасника бойових дій, яка в подальшому була переадресована Черкаському обласному військовому комісаріату.

Листом Черкаського обласного військового комісаріату від 26 червня 2014 року №6/8/482 позивачу повідомлено, що рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, що оформлено протоколом від 26 червня 2014 року №7, йому відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки ним не надано партизанського квитка. Позивачу було роз`яснено, що для вирішення питання про можливість отримання партизанського квитка, йому необхідно звернутися до Комісії у справах колишніх партизан Великої Вітчизняної війни 1941-1945 роках при Верховній Раді України.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідачів щодо не вжиття заходів про визнання учасника бойових дій в період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 роках, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, задоволено позовні вимоги. Відповідач зазначає, що комісією Черкаського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (далі - Комісія) було направлено запити до Уманського об`єднаного міського військового комісаріату, Державного архіву Черкаської області та Державного архіву Київської області. В отриманих відповідях зазначено, що при перегляді справ архівних фондів документальні матеріали про підпільно-партизанську діяльність підпільників, партизанів та учасників інших форм боротьби в період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 роках, тимчасової німецько-фашистської окупації м. Умань, не виявлено відомостей про участь в партизанському русі на ОСОБА_2 1929 року народження.

Також, відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що позивачу Комісія двічі відмовляла в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку із відсутністю партизанського квитка.

Відповідач наголошує, що не може визнати позивача учасником бойових дій з порушенням норм чинного законодавства.

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статті 5 вказаного Закону учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 6 Закону учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Великої Вітчизняної воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Великої Вітчизняної воєн.

Наказом Міністра оборони України від 08 квітня 2009 року №158 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 травня 2009 року за №428/16444), затверджено Положення про комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України (далі Положення №158), яке було чинне на час звернення позивача до Черкаського обласного військового комісаріату.

Пунктом 1 вказаного Положення №158 передбачено, що комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України (далі - Комісії) створюються в Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_2 , військовому комісаріаті Автономної Республіки Крим, обласних та Київському міському військових комісаріатах.

Згідно пункту 7 Положення №158 на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визначення учасників бойових дій відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації.

Пунктом 8 Положення №158 передбачено, що Комісії зобов`язані:

приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку;

- інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії;

- робити запити до відповідних архівних установ, про що повідомляти заявника;

- розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісій, у місячний строк;

- заслуховувати пояснення громадян, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази;

- у разі відмови в задоволенні вимог, викладених у заяві, рішення доводити до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до пункту 9 Комісії приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі документів:

- довідок відповідного періоду, підписаних і завірених печаткою;

- партизанського квитка;

- посвідчення учасника підпілля;

- посвідчення до знака «За разминирование»;

- грамот, фотографій (оригіналів);

- газетних матеріалів того періоду, який потребує підтвердження;

- історичних довідок, документів та інших архівних матеріалів;

- документів потрібного періоду, де зазначені прізвище, ім`я та по батькові заявника;

- партійних документів, які підтверджують службу чи роботу заявника у відповідний період;

- інших документів, на підставі яких можливо зробити достовірний висновок про участь у бойових діях або розмінуванні (траленні бойових мін).

Згідно з пунктом 10 Положення №158 за відсутності через незалежні від заявника причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником.

Як встановлено судами попередніх інстанцій із витягу з протоколу засідання комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Черкаському обласному військовому комісаріаті від 26 червня 2014 №7, затвердженого Військовим комісаром Черкаського обласного військового комісаріату 26 червня 2014 року, позивачем були подані, зокрема, заява Організації ветеранів Уманського району від 15 березня 2014 року №5, копії свідчень партизан.

Також судами встановлено, що позивачем на підтвердження того, що він приймав участь у бойових діях, були надані завірені головами сільських рад пояснення (підтвердження) осіб, які у період Великої Вітчизняної війни були учасниками партизанських рухів і підпільних організацій на Україні та жителів села Кочержинці Уманського району, де проживав позивач, зокрема, ОСОБА_3 (був учасником партизанського руху і підпільних організацій на Україні з травня 1943 року по березень 1944 року), ОСОБА_4 (згідно партизанського квитка була учасником партизанського руху і підпільних організацій на Україні з грудня 1943 року по березень 1944 року), ОСОБА_5 (проживала в селі Кочержинці Уманського району) ОСОБА_6 (проживала в селі Кочержинці Уманського району), ОСОБА_7 (проживав в селі Кочержинці Уманського району), ОСОБА_8 (інвалід Великої Вітчизняної війни), згідно яких позивач вступив у партизанський загін та виконував бойові завдання, зокрема, здійснював мінування мостів і доріг, доставку боєприпасів; підвозив їжу і одяг партизанам.

Також, згідно заяви Організації ветеранів Уманського району від 15 березня 2014 року №5, голова організації просив вирішити питання про встановлення позивачу статусу учасника бойових дій в період Великої Вітчизняної війни 1941 1945 років. В заяві головою організації зазначено, що ОСОБА_1 брав участь в підпільному партизанському загоні, який діяв на території Уманського району; спілкуючись з учасниками партизанських з`єднань, ним було встановлено, що позивач дійсно брав участь в загоні, на підтвердження чого були надані письмові підтвердження, проте в списках загону його не має, бо йому на той період було 12 років. Також в листі зазначено, що за наслідками дослідження архівів про партизанські з`єднання, що діяли на території Уманського району та міста Умані, було виявлено ще 78 осіб, які не вносилися в списки партизанів.

Згідно частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Проте, як встановлено судами, Комісією з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Черкаському обласному військовому комісаріаті вказані вище пояснення осіб, які у період Великої Вітчизняної війни були учасниками партизанських рухів і підпільних організацій на Україні, та жителів села Кочержинці Уманського району, не були взяті до уваги, відповідно, не були враховані усі обставини, що мають значення для прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано частково задовольнив позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради, Черкаського обласного військового комісаріату, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Організація ветеранів Уманського району Черкаської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними доводам, викладеним в запереченнях на позовну заяву, так і поданій відповідачем апеляційній скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статі 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість у разі необхідності за належної правової допомоги передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк
Судді: І.В. Желєзний
Н.В. Коваленко