Справа № 826/10995/15
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Ганечко О. М., Василенка Я. М.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби України про визнання незаконними та протиправними дій, скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України), Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби України), в якому просила:

- визнати протиправними (незаконними) дії ДФС України в частині прийняття та оформлення наказу № 878-о від 17 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

- визнати протиправними (незаконними) дії ДФС України в частині прийняття та оформлення наказу № 878-о від 17 березня 2015 року про звільнення позивача з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» та на підставі доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17 березня 2015 року;

- визнати протиправними (незаконними) дії ДФС України в частині прийняття та оформлення наказу № 878-о від 17 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» в період перебування на лікарняному (хвороби);

- визнати дії посадових (службових) осіб ДФС України та Департаменту персоналу ДФС України в частині, що стосуються оформлення доповідної записки № 657/99-99-04-01-02-18 від 17 березня 2015 року- незаконними, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про очищення влади» та порушують права, свободи та інтереси позивача;

- скасувати наказ ДФС України № 878-о від 17 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 та поновити на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з 17 березня 2015 року, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині;

- зобов`язати відповідачів проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до позивача заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України № 878-о від 17 березня 2015 року про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з 18 березня 2015 року, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

Зобов`язано Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та відкликати відомості та подану інформацію про застосування до неї заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 травня 2017 року (провадження № К/800/45050/15) ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14.06.2019 скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 30 травня 2017 року та направлено справу на розгляд до Київського апеляційного адміністративного суду.

Вказана справа надійшла до Шостого апеляційного адміністративного суду відповідно до ч. 3 ст. 29 КАС України як визначеного ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суду, якому передаються справи Київського апеляційного адміністративного суду, що ліквідований згідно з Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 455/2017 «Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах».

В судове засідання з`явився представник Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та представники Міністерства юстиції України, підтримали апеляційні скарги та просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник позивача просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи убачається, що Позивач працює в органах, які здійснюють та виконують державну політику у сфері контролю за справлянням податків та зборів з 1992 року.

З 04.06.2013 р. позивач була призначена та до 21.01.2014 р. виконувала обов`язки першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області.

З 21.01.2014 р. по 23.10.2014 р. позивач призначена та виконувала обов`язки начальника Бориспільської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Київській області.

З 23 жовтня 2014 року - призначена та виконувала обов`язки заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві.

Наказом Державної фіскальної служби України від 17.03.2015 р. № 878-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві на підставі п. 7 2 частини першої статті 36 КЗпП України, частини 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернулась до суду з позовом за захистом свої порушених прав та законних інтересів.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги частково виходячи з того, що відповідачами суду не надано доказів вчинення певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності позивачем, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_1 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року N 1682-VII (надалі - Закон N 1682-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» № 1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною 1 та 2 ст. 1 Закону визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

На виконання пункту 10 частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Стаття 5 Закону України «Про очищення влади» передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.

Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (ч. 14 ст. 5 Закону України «Про очищення влади»).

Відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VI, у порядку та строки, визначені цим Законом.

Відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Частиною другою статті 36 КЗпП України установлено, що у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Як встановлено, 17.12.2014 р. ОСОБА_1 подала заяву про те, що вона не належить до кола осіб (суб`єктів) до яких застосовуються відповідні заборони, а також надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо них відповідно до Закону України «Про очищення влади».

В свою чергу, наказом Державної фіскальної служби України від 17.03.2015 р. № 878-о позивача звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві на підставі п. 7 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, частини 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади» та доповідної записки від 17.03.2015 р. № 657/99-99-04-01-02-18.

Застосування до суб`єкта ч. 2 ст. 3 Закону України № 1682-VII можливе за умови одночасної наявності: факту перебування на посаді (посадах) керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року; не звільнення у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року з посади керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику за власним бажанням.

Таким чином, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону України № 1682-VII, не поширюється на осіб, які у період із 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року хоча і обіймали посаду, визначену п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, але були звільнені у цей же період з відповідної посади за власним бажанням.

Як убачається з матеріалів справи, позивач з 21.01.2014 була звільнена з посади, передбаченої ч. 2 ст. 3 Закону, за власним бажанням, тобто, у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року.

З аналізу ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII в частині незастосування заборони до особи вбачається, що вказана норма не вимагає звільнення такої особи з органу (служби). Натомість передбачено звільнення з відповідної посади.

Водночас, звільнення з посади при умові залишення на роботі в органах, що реалізує податкову політику не містять заборон щодо переведення на іншу посаду у структурі податкового органу того ж самого або іншого регіону.

Поняття "звільнення з роботи", "звільнення зі служби" та "звільнення з органу" не є тотожними з поняттям "звільнення з посади" і характеризують різні правові явища. Зокрема, поняття "звільнення з роботи", "звільнення зі служби" та "звільнення з органу" характеризують і вказують на припинення трудових правовідносин (припинення публічної служби), поняття "звільнення з посади", у свою чергу, вказує на припинення виконання особою, що її обіймала, службових повноважень, закріплених за відповідною посадою.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України має наслідком припинення службово-трудових правовідносин, а "звільнення з посади" в органах прокуратури може означати тільки припинення виконання особою обов`язків за певною посадою при збереженні відносин публічної служби.

Отже, "звільнення з відповідної посади (посад) за власним бажанням", передбачене ч. 2 ст. 3 Закону N 1682-VII, можна тлумачити як таке, що включає звільнення особи з посади за її бажанням на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення особи з відповідної посади, у свою чергу, означає припинення виконання такою особою службових повноважень, закріплених за цією посадою. Процедура звільнення з посади не обов`язково тягне за собою припинення трудових правовідносин (проходження публічної служби).

Положеннями ч. 14 ст. 5 Закону № 1682-VII визначено, що звільнення таких осіб проводиться за наслідками проведення перевірки на підставі відповідного висновку.

Єдиним винятком із наведеного є положення пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положень» Закону № 1682-VII, яким установлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону. Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.

Таким чином, у разі застосування до особи заборони, зазначеної в частині третій статті 1 Закону № 1682-VII, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом. Вказані норми щодо строків та критеріїв звільнення, носять імперативний характер.

Проте позивачка не була звільнена в установлені законом строки, наказ про її звільнення був виданий тільки 17.03.2015 року, тобто майже через 3 місяці після набрання чинності Законом № 1682-VII, що суперечить його приписам.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (ч. 3 ст. 40 КЗпПУ).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Враховуючи, що норми Закону України «Про очищення влади» не регулюють питання можливості звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності, на переконання суду в даному випадку необхідно керуватися нормами положень Кодексу законів про працю України, якими врегульовано дане питання.

Станом на день звільнення позивача 17.03.2015, остання перебувала на лікарняному, що підтверджується наявними в матеріалах справи лікарняними листками (серія АВО № 961667 з 17.03.2015 р. по 10.04.2015 р., серія АГЧ № 551039 з 14.04.2015 р. по 27.04.2015 р., серія АГЧ № 755620 з 28.04.2015 р. по 01.05.2015 р.).

Заяви про звільнення за власним бажанням із займаної посади ОСОБА_1 не писала, що свідчить про протиправність дій Державної фіскальної служби України щодо звільнення позивача в період перебування на лікарняному (хвороби).

Відповідно до частини третьої статті 99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною першою статті 233 КЗпП України, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, КАС України та КЗпП України встановлено, що для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Застосовуючи статтю 233 КЗпП, суд повинен дослідити питання отримання позивачем витягу з наказу про його звільнення або отримання трудової книжки, оскільки саме з цього моменту повинен обчислюватись місячний строк звернення до суду.

Як зазначає відповідач Державна фіскальна служба України, копія наказу була відправлена позивачу супровідним листом від 18.03.2015 р. № 2493/І/99-99-04-01-02-14.

Однак, позивач вказує на те, що не отримувала вказаного наказу.

В матеріалах справи наявна копія листа Державної фіскальної служби України від 01 квітня 2015 року №3001/І/99-99-04-01-01-14, яким позивача повідомлено, що наказом ДФС від 17 березня 2015 року №878-о її звільнено з посади заступника начальника Головного управління ДФС у м. Києві з підстав, передбачених Законом № 1682-VII.

Позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом 08 червня 2015 року, що підтверджує відбиток штампу Окружного адміністративного суду м. Києва про одержання вхідної кореспонденції за вх. №П/826/10995/15.

ДФС України не додано і в матеріалах справи відсутні належні докази (розписка, зворотне поштове повідомлення, інше) отримання ОСОБА_1 копії вказаного наказу, що спростовує доводи скаржників про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Також колегія суддів враховує, що в судовому засіданні 16.10.2019 представником ДФС та ГУ ДФС надано суду копії документів, зокрема, листів та зворотних повідомлень про вручення поштового відправлення. Однак, вказані листи не містять інформації про надсилання копії оскаржуваного наказу, а лише інформують про можливість отримання трудової книжки в управлінні персоналу ГУ ДФС у м. Києві за адресою м. Київ, вул. Шолуденка 33/19 к. 110.

Таким чином, враховуючи що копію оспорюваного наказу про звільнення під підпис позивач отримала лише після виходу з лікарняного, а інших доказів про вручення наказу ні відповідачем ні іншими учасниками справи не надано, строк звернення до суду ОСОБА_1 не порушено.

Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апелянтів їх не спростовують.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби України про визнання незаконними та протиправними дій, скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко

Повний текст постанови виготовлено 22.10.2019