Справа № 400/2108/19
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 р. № 400/2108/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Брагар В. С. в порядку письмового провадження розглянув адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, Миколаїв, 54034

про:визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1,2954 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованих в межах території Великомечетнянської сільської ради Кривозерського району Миколаївської області, викладену в листі 12.04.2019 р. №Т-3737/0-1698/0/20-19-ОН.

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1,2954 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованих в межах території Великомечетнянської сільської ради Криозерського району Миколаївської області.

15 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 Миколаївським окружним адміністративним судом було залишено без руху, у звязку з невідповідність позовної заяви вимогам ст.160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

30 липня 2019 року на виконання ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху до канцелярії суду надійшла заява на усунення недоліків позовної заяви.

02 серпня 2019 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідач в порушення положень ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) протиправно відмовив їй у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

21 серпня 2019 року відповідач надав відзив на позов, в якому в задоволенні вимог позивача просив відмовити в повному обсязі.

В своєму відзиві відповідач вказав на те, що проект землеустрою розроблений на підставі розпорядження Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області від 11.10.2004 року №623-р, яке втратило чинність відповідно до п.3 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008 №509-IV ( із змінами).

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1.2954 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Великомечетнянської сільської ради Криозерського району Миколаївської області.

Листом від 12.04.2019 року №Т-3737/0-1698/0/20-19-ОН відповідач відмовив позивачу в затвердженні проектної документації.

У даному листі відповідач зазначив, що за результатами розгляду наданих документів проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений безпідставно, та розпорядження Кривоозерської РДА Миколаївської області №623-р від 11.10.2014 року втратило чинність на підставі п.3 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16.09.2008 №509-IV ( із змінами).

Не погоджуючись з позицією відповідача, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (п.а) ч.3 ст.22 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч.6 ст.118 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення позивача з заявою про надання згоди на розробку проекту землеустрою) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. ч.5 ст. 151 Земельного кодексу України, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (ч.ч.9, 10 ст.118 Земельного кодексу України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку згідно Розпорядження Кривоозерської РДА Миколаївської області від 11.10.2004 № 623-р.

Землевпорядна документація розроблена ПП «Мередіан»

15.02.2019 року проект землеустрою було подано на погодження.

21.02.2019 року проект землеустрою було погоджено згідно висновку від 21.02.2019 року №778/82-19.

Відповідно до ч.4 ст.123 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.ч.4,5 ст.186-1).

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч.6 ст.186-1).

Згідно ч.8 ст.186-1 Земельного кодексу України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Як вже зазначалося, в порядку ч.4 ст.123, ст.186-1 Земельного кодексу України, позивач звернулася до відповідача для затвердження проекту землеустрою.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області області надіслало на адресу позивача відмову, оформлену листом від 12.04.2019 року №Т-3737/0-1698/0/20-19-ОН, де зазначено про те, що «проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений безпідставно».

Отже, в порушення вимог ст.186-1 Земельного кодексу України, в листі-відмові відповідач не зазначив, які саме норми і якого законодавства порушив позивач. Крім того, в листі не надано вичерпного переліку недоліків проекту землеустрою.

В відзиві на адміністративний позов, відповідач вказав, що проект землеустрою був розроблений на підставі розпорядження Кривоозерської РДА, яке на підставі п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» ( в редакції закону №2367-VІ від 29.06.2010) встановлено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розглядаються в установленому законом порядку. Передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів), отже, розпорядження Кривоозерської РДА Миколаївської області від 11.10.2004 №623-р «яким рекомендовано громадянці замовити в землевпорядній організації розробку проекту відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності» зберігало чинність протягом 2 років (до 14.10.2010 року).

У відзиві на адміністративний позов, як недоліки проекту землеустрою земельної ділянки було вказано, що даний проект був розроблений на підставі розпорядження Кривоозерської РДА, яке вичерпало свою дію. Проте, як встановлено судом, на день розгляду справи в суді Розпорядження не скасовано в установленому законом порядку.

Стосовно строку, протягом якого позивач мав право подати на затвердження проект землеустрою варто зазначити наступне.

Суд, вважає, рішення ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області стосовно відмови в затвердженні проектної документації посилаючись на п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» ( в редакції Закону №2367-VІ (2367-17) від 29.06.2010 протиправною в огляду на таке.

Вказаними нормами передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою після погодження в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, підлягають затвердженню органом, який надав дозвіл на їх розроблення, та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

З аналізу змісту вказаної норми вбачається, що прийняті і не виконані до набрання чинності Закону №№2367-VІ рішення органів виконавчої влади (в нашому випадку - Розпорядження від 11.10.2004 року №623-р) зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Проте, Розпорядження від 11.10.2004 року №623-р є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. В нашому випадку вказане Розпорядження в частині надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою є виконаним станом на дату надання позивачу такого дозволу (права на розробку документації), оскільки строк реалізації наданого позивачу права не обмежений в часі ані самим Розпорядженням, ані Законом, що діяв на момент виникнення даного права.

Окрім зазначеного, відповідно до положень ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, позивач, отримавши дозвіл на розробку землевпорядної документації, не обмежений в часі, мав безстрокове право щодо реалізації даного дозволу.

Статтями 22, 30 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

У змісті наведених законів суд вбачає колізію норм права, а саме положень п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №2367-VI та ст.ст. 22, 30 Закону України "Про землеустрій". У першому випадку позивач обмежений строком у два роки з дати набрання чинності Законом №497-VIII, а у другому - строк дії рішення необмежений. Слід зазначити, що обидва нормативно-правових акта є рівними за юридичною силою.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Посилаючись на відповідну практику, слід звернути увагу на рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України", у якому визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Застосовуючи названу концепцію до колізії, з якою зіткнувся суд, слід зробити висновок про те, що положення ст.ст. 22, 30 Закону України "Про землеустрій" в даному випадку є найбільш сприятливими для особи - позивача, а тому саме ними має керуватись суд при вирішенні даного спору.

З огляду на вищенаведене , суд дійшов висновку про протиправність відмови Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у погодженні проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Водночас, ч. 2 ст. 9 КАС України надає суду право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає за необхідне для повного захисту прав та законних інтересів позивача зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства , площею 1.2954 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території Великомечетнянської сільської ради Кривозерського району Миколаївської області, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. При цьому суд наголошує на тому, що відповідач позбавлений права повторно прийняти рішення, мотивуючи його тими обставинами, які вже були предметом цього судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивач надала квитанцію про сплату судового збору в сумі 768,40 грн, що й підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

За таких обставин, суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов`язок повторно розглянути клопотання позивача по суті.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Керуючись ст.ст. 2, 19, 77, 139, 241 - 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ) - задовольнити частково.

2.Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 у заявленому розмірі з підстав, викладених у листі від 12.04.2019 року № Т-3737/0-1698/0/20-19-ОН

3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ) повторно розглянути заявою ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1.2954 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Великомечетнянської сільської ради Криозерського району Миколаївської області.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. С. Брагар