Справа № 520/7490/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

10 жовтня 2019 р. справа № 520/7490/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" (вул. Зарічна, буд. 8,смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область,62700) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (), що полягає у відмові реєстрації у ЄРПН податкових накладних ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., №|| від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., №13 від 14.04.2018р., №19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р.

- зобов`язати Державну фіскальну службу України () зареєструвати у ЄРГІН податкові накладні ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., №11 від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., № 13 від 14.04.2018р., № 19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018р. у справі №2040/6639/18 визнано протиправними та скасовано рішення про відмову в реєстрації вказаних податкових накладних ГУ ДФС у Харківській області в особі Комісії, однак ДФС України відмовило в реєстрації, оскільки не приймала участь в справі, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 02.09.2019 року відкрито провадження по справі за загальними правилами, призначено проведення підготовчого засідання.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на адміністративний позов, проте через канцелярію суду ним 06.09.2019 року надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропущеня Позивачем строку на звернення до суду.

Представник позивача, прибув у судове засідання, склав на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вимоги ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи позову, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

На виконання вимог ст. 187 та п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) та відповідно до здійснених господарських операцій (перша подія, отримання попередньої оплати ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» визначено податкові зобов`язання з ПДВ, складено та направлено для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму 14 120 000,00 грн, а саме: №9 від 03.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі 6 300 000,00 грн.,№10 від 04.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі 850 000,00 грн.,№11 від 06.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі в сумі 1 050 000,00 грн..№12від 10.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі І 570 000.00 грн..№13 від 14.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі 300 000,00 грн.,№19 від 18.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі І 400 000,00 грн..№20 від 18.04.2018р (реєстраційний № в ЄРПН) в сумі 2 650 000,00 грн..

Рішеннями Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області () від 13.06.2018р. №779730/41662441 (щодо податкової накладної (ПН) №9), №784997/41662441 (ПН №10), №784999/41662441 (ПН №11), №784996/41662441 (ПН №12), 785001/41662441 (ПН) №13, №784998/41662441 (ПН №19), №785000/41662441 (ПН №20) відмовлено позивачу в реєстрації вказаних податкових накладних.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018р. у справі №2040/6639/18 скасовано рішення ГУ ДФС У харківській області () від 13.06.2018р. про відмову в реєстрації податкових накладних №779730/41662441, №784997/41662441, №7 84996/41662441, №784998/41662441, №784999/41662441, №785000/41662441. №785001/41662441, зобов`язано ГУ ДФС у харківській області () зареєструвати в ЄРПН вказані податкові накладні.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019р. рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених вимог щодо зобов`язання ГУ ДФС у Харківській області зареєструвати податкові накладні. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 20.05.2019р. ГУ ДФС у Харківській області повернуто касаційну скаргу на вищевказані рішення суду.

У зв`язку з тим, що рішення щодо реєстрації вищевказаних податкових накладних не прийняті (оскільки відмову у реєстрації скасовано), ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» звернулося до ДФС України з проханням зареєструвати зазначені податкові накладні, натомість отримали відповідь від 22.05.2019р. №23595/6/99-99-11-01-03-15, якою відмовлено у задоволенні прохання, оскільки ДФС не є відповідачем по справі №2040/6639/18 та зареєструє податкові накладні лише за рішенням суду.

Вважаючи зазначену вище відповідь відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

З урахуванням викладених обставин справи суд зазначає наступне.

Щодо пропуску Позивачем строку на звернення до суду.

Відповідно до приписів статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень (органів ДФС) встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Частина третя цієї статті визначає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець визначив, що іншими законами можуть бути встановлені окремі строки звернення до суду про оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, і встановив спеціальні правила звернення до суду платника податків.

Відповідно до пункту 56.23 статті 56 ПК України рішення про відмову у реєстрації ПН/РК в ЄРПН може бути оскаржено в адміністративному або судовому порядку.

Так, за пунктом 56.18 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Спеціальною нормою, а саме ст. 102 ПК України, передбачено строк давності тривалістю 1095 календарних днів.

За пунктом 56.19 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Аналіз пунктів 56.18 та 56.19 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що ці норми по-різному регулюють питання строків судового оскарження рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, і тому існує колізія норм, яка повинна вирішуватися за правилами п.4.1.4, п.56.21 Податкового Кодексу України, тобто застосовується та норма яка є найбільш сприятливою для платника податків.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на потребі приймати ті рішення, які є більш сприятливими для платників у податкових правовідносинах. Така позиція викладена, наприклад, у Рішенні ЄСПЛ від 07.10.11 р. в справі «СЄРКОВ ПРОТИ УКРАЇНИ» (Заява № 39766/05), Рішенні ЄСПЛ від 14.10.10 р. «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (заяви № 23759/03 та № 37943/06).

Отже, у податкових спорах застосовуються положення пункту 56.18 статті 56 ПК України. Таким чином, строк позовної давності щодо оскарження рішення контролюючого органу становить 1095 днів із дня отримання такого рішення, незалежно від того, чи скористалася особа своїм правом на досудове розв`язання спору шляхом застосування процедури адміністративного оскарження.

Крім того, слід звернути увагу, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) в рішенні «Іліан проти Туреччини», зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Державної фіскальної служби України (), яка полягає у відмові реєстрації у ЄРПН податкових накладних ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., № від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., №13 від 14.04.2018р., №19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р суд зазначає наступне.

Згідно п.201.16. ст. 201 ПК України реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена у порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.14.1.60 п.14.1 ст.14 ПК України, єдиний реєстр податкових накладних - реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, в електронному вигляді згідно наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Згідно пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Отже, єдиний реєстр податкових накладних ведеться Державною фіскальною службою України.

Згідно пунктів 19, 20 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних» податкова накладна та/або розрахунок коригування, реєстрацію яких зупинено, реєструється у день настання однієї з таких подій:

прийняття в установленому порядку та набрання чинності рішенням про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування;

набрання рішенням суду законної сили про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування (у разі надходження до ДФС відповідного рішення);

неприйняття та/або відсутність реєстрації в установленому порядку рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування.

У разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.

Оскільки рішення суду у справі №2040/6639/18 не зобов`язувало Відповідача зареєструвати спірні податкові накладні, тому у відповідача по справі були відсутні підстави для реєстрації податкових накладних на підставі п. 19 Порядку, отже позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Державної фіскальної служби України, що полягає у відмові реєстрації у ЄРПН податкових накладних ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р.. №10 від 04.04.2018р.. №|| від 06.04.2018р.. №12 від 10.04.2018р., №13 від 14.04.2018р., №19 від 18.04.2018р.,№20 від 18.04.2018р не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Державної фіскальної служби України () зареєструвати у ЄРПН податкові накладні ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., №11 від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., № 13 від 14.04.2018р., № 19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р, суд зазначає наступне.

Стаття 16 ПКУ закріплює чіткий та вичерпний перелік обов`язків платника податку. Обов`язок реєструвати ПН в ЄРПН у такому переліку відсутній. При цьому, аналіз усіх обов`язків платника податку, визначених у ст. 16 ПКУ, свідчить про те, що для їх виконання платник податку об`єктивно має можливість самостійно вчинити дії, які утворюють зміст таких обов`язків.

Так є обов`язком подавати до контролюючого органу декларацію або сплачувати податки (п.п. 16.1.3, 16.1.4 п. 16.1. ст. 16 ПКУ). Судова практика Верховного Суду (далі -ВСУ) пішла тим шляхом, що коли платник вчинив покладені на нього обов`язки, то незалежно від наслідків (чи була все ж таки декларація отримана податковим органом або, чи надійшли кошти на відповідний рахунок казначейства), платник не притягається до відповідальності. Зокрема, подібний висновок безпосередньо відображений у постановах ВСУ від 13.02.2018 року у справі № 826/3999/16 та від 07.02.2019 року у справі № 804/462/14.

У ситуації з реєстрацією ПН в ЄРПН платник податку об`єктивно не може здійснити таку реєстрацію.

Так, п.п. 201.10 ст. 201 ПКУ передбачає, що підтвердженням продавцю про прийняття його ПН до ЄРПН є квитанція, яка надсилається протягом операційного дня. Якщо надіслані ПН сформовано з порушенням вимог, а також у разі зупинення реєстрації ПН протягом операційного дня, продавцю/покупцю надсилається квитанція про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Пункт 201.10 ст. 201 ПКУ також передбачає, що датою та часом надання ПН до ДФС є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Із наведених положень ПКУ випливає, що є дві окремі стадії у процедурі внесення інформації до ЄРПН: перша - надання ПН платником податку; друга - прийняття/неприйняття ПН до ЄРПН. Якщо стадія «надання» ПН залежить від платника ПДВ і є наслідком його дій, то друга стадія -«прийняття/неприйняття» - від платника ПДВ не залежить, а є наслідком дій програмного забезпечення, що контролюється ДФС та/ або безпосередньо працівників ДФС.

Пункт 20.2 ст. 20 ПКУ передбачає, що ДФС приймає рішення про реєстрацію/відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН.

Отже, платник ПДВ не здійснює реєстрацію ПН у ЄРПН та не впливає на таку реєстрацію, а лише надсилає ПН до серверу ДФС, після отримання якої ДФС приймає рішення про реєстрацію ПН із використанням програмного забезпечення, а в окремих випадках таке рішення приймають безпосередньо працівники ДФС.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних, який затверджений постановою КМУ від 29.12.2010 р. (далі Порядок № 1246) пунктом 2 у визначені «ПН» зазначає, що це електронний документ, який надсилається для реєстрації (тобто не реєструється платником ПДВ, а надсилається для реєстрації). У визначенні «операційний день» зазначається, що це частина дня, протягом якої здійснюються прийняття від платників податку ПН та реєстрація або зупинення реєстрації ПН. При цьому, «прийняття» в Порядку № 1246 використовується як протилежна дія ДФС по відношенню до дій платника пДв із «направлення» ПН, а «реєстрація» використовується в тому ж значенні, як «прийняття» ПН до ЄРПН у термінології ПКУ.

Пункт 4 Порядку № 1246 передбачає, що до ЄРПН вносяться відомості щодо ПН, які прийняті до ЄРПН та підлягають реєстрації, реєстрацію яких зупинено, а також щодо яких у встановленому порядку прийнято рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації. Очевидно, що такі відомості вносяться не платником ПДВ.

Пункт 11 Порядку № 1246 передбачає, що після накладення електронного цифрового підпису платник податку здійснює шифрування податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі та надсилає їх ДФС. На цьому обов`язки платника ПДВ вважаються виконаними. Проте реєстрація ПН внаслідок такого надсилання ще не відбувається.

Пункт 12 Порядку № 1246 передбачає, що після надходження ПН та/або розрахунку коригування до ДФС у автоматизованому режимі здійснюється розшифрування та проводиться перевірка (інформації, наведеної у ПН). За наслідками такої перевірки приймається рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації ПН (п.18 Порядку № 1246). Отже, надіслання ПН платником ПДВ не дорівнює реєстрації ПН, а лише є причиною початку перевірки та прийняття відповідного рішення ДФС.

Пункт 13 Порядку № 1246 передбачає, що за результатами перевірок формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації ПН. Тому причиною реєстрації є закінчення перевірки, яку здійснює ДФС в автоматичному режимі та прийняття рішення про реєстрацію, а не направлення ПН платником податку.

Із наведених вище положень ПКУ та Порядку № 1246 чітко випливає, що платник податку не здійснює реєстрацію ПН.

ПКУ не надає визначення, що саме є реєстрацією податкової накладної в ЄРПН. Разом з тим таку відповідь можна отримати з системного прочитання положень ПКУ та Порядку №1246.

Підпункт 14.1.60 п. 14.1 ст. 14 ПКУ дає визначення ЄРПН - це реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику (далі - «ДФС»), в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Виходячи з наведеного визначення, реєстрація - це внесення інформації (відомостей щодо ПН) до реєстру, який ведеться ДФС, на підставі електронних документів, наданих платниками ПДВ.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року по справі № 809/1040/17, незважаючи на формальні ознаки наявності порушень положень ПКУ, дійшов висновку, що платника податку не може бути притягнуто до відповідальності, оскільки відсутнє протиправне діяння. Зокрема, суд зазначив, що: «... ТОВ «Інжиніринг Систем» вчасно, у встановлені пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України строки здійснені визначені цією статтею та Порядком ведення Єдиного реєстру податкових накладних дії з реєстрації податкових накладних, однак невчасна їх реєстрація у Єдиному реєстрі податкових накладних сталась не з вини позивача, а відтак не може бути підставою для притягнення його до відповідальності за порушення строку реєстрації податкових накладних у вигляді штрафу, передбаченого у статті 120-1 Податкового кодексу України».

Вчасно здійснені дії з реєстрації ПН не сумісні з невчасною реєстрацією ПН в ЄРПН. Поясненням невчасної реєстрації може бути виключно те, що платник ПДВ не здійснює реєстрацію ПН. При цьому платник не може відповідати за дії ДФС, яка власне і здійснює реєстрацію податкових накладних.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 12 липня 2019 року у справі № 0940/1600/18.

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (Рішення КС від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

У постанові від 16.09.2015 (справа №21-1465а15) Верховний Суд України вказав, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Принцип юридичної визначеності як елемент верховенства права є істотно важливим для довіри до судової системи та верховенства права; він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ; для того, щоб досягти цієї довіри, держава має зробити текст закону легкодоступним; вона також зобов`язана дотримуватися законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю...» (Рішення КСУ № 3-р(І)/2019 від 05 червня 2019 року.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 № 7 Про судове рішення в адміністративній справі зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Положенням п.п. 19, 20 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, визначено, що податкова накладна та/або розрахунок коригування, реєстрацію яких зупинено, реєструються у день: 1) прийняття комісією рішення про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування; 2) набрання законної сили рішенням суду про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування (у разі надходження до ДФС відповідного рішення суду).

У разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду (п. 20 Порядку №1246).

Зокрема, в силу норм п. 2 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч. 3 ст. 245 цього Кодексу).

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018р. у справі №2040/6639/18 скасовано рішення ГУ ДФС У харківській області () від 13.06.2018р. про відмову в реєстрації податкових накладних №779730/41662441, №784997/41662441, №7 84996/41662441, №784998/41662441, №784999/41662441, №785000/41662441, №785001/41662441. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Отже обставини неправомірності відмови в реєстрації спірних податкових накладних не підлягають доказуванню, тому суд приходить до висновку про те, що вони мають бути зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Водночас, варто зазначити про наслідки відсутності реєстрації у ЄРПН податкових накладних/розрахунків коригування, або реєстрації їх із порушенням встановленого ПК України строку.

Так, у разі порушення строку реєстрації, застосовуються штрафні санкції, передбачені статтею 120-1 ПК України, а згідно з п. 201.10 статті 201 ПК України відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в ЄРПН не дає права покупцю на включення сум ПДВ до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми ПДВ, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період. Також, у разі порушення продавцем/покупцем граничних строків реєстрації в ЄРПН податкової накладної та/або розрахунку коригування, покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний період заяву із скаргою на такого продавця/покупця.

Згідно з п. 20 Порядку № 1246, у разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку із прийняттям ГУ ДФС У харківській області () оскаржуваних рішень від 13.06.2018р. про відмову в реєстрації податкових накладних №779730/41662441, №784997/41662441, №7 84996/41662441, №784998/41662441, №784999/41662441, №785000/41662441, №785001/41662441 фактично не було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі податкових накладних Позивача, тому такі накладні не можуть вважатися прийнятими та зареєстрованими (операційним днем), коли вона була надіслана до контролюючого органу, навіть враховуючи скасування оскаржуваних рішень про відмову в їх реєстрації в ЄРПН.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати ДФС України зареєструвати податкові накладні Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., №11 від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., № 13 від 14.04.2018р., № 19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р в Єдиному реєстрі податкових накладних датою їх направлення для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання ДФС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних вищевказаних податкових накладних Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" (вул. Зарічна, буд. 8,смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область,62700, ) до Державної фіскальної служби України (Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Державну фіскальну службу України Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053, ) зареєструвати у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» (вул. Зарічна, буд. 8,смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область,62700, ) №9 від 03.04.2018р., №10 від 04.04.2018р., №11 від 06.04.2018р., №12 від 10.04.2018р., № 13 від 14.04.2018р., № 19 від 18.04.2018р., №20 від 18.04.2018р. датою їх направлення для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" (вул. Зарічна, буд. 8,смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область,62700, ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053, ) сплачений судовий збір в розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.