Справа № 500/1660/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9943/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Носа С.П., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року, ухвалене суддею Хрущ В.Л. у м. Тернополі о 17 год. 52 хв. у справі № 500/1660/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання неправомірними дій та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гульки Володимира Ігоровича під час винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 08 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 53542772;

- визнати незаконною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 08 лютого 2019 року у виконавчому провадженні № 53542772

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гульки Володимира Ігоровича під час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 11 березня 2019 року у частині виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, у виконавчому провадженні № 53542772;

- визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 53542772 від 11 березня 2019 року, у частині виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження;

- визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гульки Володимира Ігоровича, щодо не зазначення про зняття арешту з майна (коштів) ОСОБА_1 у постанові про закінчення виконавчого провадження від 11 березня 2019 року;

- зняти арешт з всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що за наслідками проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 53542772, яке здійснювалось на підставі виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.07.2007 року в розмірі 244567,71 швейцарських франків виконавчий лист повернуто стягувачу, а виконавче провадження № 53542772 завершено, про що винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 09.08.2018 року.

Проте, позивачці стало відомо, що 14.12.2018 року начальником Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Муликом П.І. у виконавчому провадженні № 53542772 винесено постанову про скасування постанови ВП № 53542772 від 09.08.2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу та відновлено виконавче провадження.

Одночасно з цією постановою стягувачу направлено вимогу № 136/03.3-32 від 04.01.2019 року щодо повернення виконавчого документа.

Однак, стягувач, у строк передбачений частиною 2 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», оригінал виконавчого листа № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року для виконання не пред`явив і не сплатив авансовий внесок, у розмірах передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи той факт, що станом на 13.02.2019 року до відповідача від стягувача так і не надійшов оригінал виконавчого листа № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року та не був сплачений авансовий внесок, у розмірах передбачених Законом України «Про виконавче провадження», позивачка 13.02.2019 року подала заяву про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 13 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, на думку позивачки, відповідач протиправно в порушення приписів частини 2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанови про закінчення виконавчого провадження не виніс, а прийняв протиправну постанову ВП № 53542772 від 08.02.2019 року про стягнення виконавчого збору та постанову від 11.03.2019 року про закінчення виконавчого провадження, в частині виділення постанови про стягнення виконавчого збору від 08.02.2019 року в окреме провадження.

Захист порушеного права, на думку позивачки, можливий шляхом визнання протиправними дій державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та постанови про закінчення виконавчого провадження у частині виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та скасування цих рішень.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 08 лютого 2019 року, винесену у виконавчому провадженні № 53542772 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулькою Володимиром Ігоровичем.

Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 11 березня 2019 року, в частині виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, винесену у виконавчому провадженні № 53542772 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулькою Володимиром Ігоровичем.

Знято арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою начальника Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про арешт майна боржника від 09.03.2017 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржило управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області подавши апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову. Таку позицію управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області пояснює тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження № 50322959 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.07.2007 року в розмірі 244567,71 швейцарських франків. 09 березня 2017 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Апелянт зазначає, що відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі встановленому статтею 27 цього Закону. Отже, державний виконавець виносить одночасно постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. Тому апелянт вважає, що підстав для скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору немає.

Крім того, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в апеляційній скарзі звертає увагу, що відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області є неналежним відповідачем у справі.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 01.08.2016 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області прийняв рішення у цивільній справі № 607/16430/14-ц, згідно з яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 27.07.2007 року в розмірі 288162,64 швейцарських франків.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 12.01.2017 року у цивільній справі № 607/16430/14-ц, зменшено суму стягнення з 288162,64 швейцарських франків до 244567,71 швейцарських франків.

15.02.2017 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області видав виконавчий лист № 607/16430/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 0 від 27.07.2007 року в розмірі 244567,71 швейцарських франків 09.03.2017 року.

09.03.2017 року на виконання виконавчого листа, начальник відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Мулик П.І. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53542772, в якій одночасно зазначив про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 24456,77 швейцарських франків.

Того ж дня, 09.03.2017 року, начальник відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Мулик П.І. виніс постанову про арешт майна боржника ВП № 53542772, якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з врахуванням виконавчого збору.

09.08.2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулько В.І. прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 53542772 на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

05.12.2018 року, начальник відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Мулик П.І. виніс постанову про результати перевірки виконавчого провадження № 53542772, згідно з якою дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулька В.І. визнав такими, що вчинені з порушенням вимог статей 10, 37, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження», скасував постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 09.08.2018 року та зобов`язав старшого державного виконавця вжити заходів щодо примусового виконання виконавчого листа.

04.01.2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулько В.І. виніс постанову про відновлення виконавчого провадження.

Одночасно з цією постановою направив стягувачу вимогу № 136/03.3-32 від 04.01.2019 року щодо повернення з авансовим внеском виконавчого листа № 607/16430/14-ц, який виданий Тернопільським міськрайонним судом 15.02.2017 року.

У строк передбачений частиною 2 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», оригінал виконавчого листа № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року для виконання, стягувач, ПАТ «УкрСиббанк», не пред`явив. Також, стягувач не сплатив авансовий внесок у розмірах, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

08.02.2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулько В.І. виніс постанову ВП № 53542772 про стягнення виконавчого збору у розмірі 24456,77 швейцарських франки та 365,40 грн.

11.03.2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гулько В.І. на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до якої виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/16430/14-ц від 15.02.2017 року - закінчено, постанову про стягнення виконавчого збору від 08.02.2019 року виділено в окреме провадження.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець повинен був виконати обов`язок щодо стягнення та визначення суми виконавчого збору з врахуванням положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.12.2016 року, яка була чинною на момент відкриття провадження 09.03.2017 року та визначала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Оскільки в рамках виконавчого провадження № 53542772, державний виконавець не стягнув суму заборгованості визначену у виконавчому документі, то і підстав для стягнення виконавчого збору немає. В задоволенні позовних вимог про визнання дій державного виконавця протиправними, суд першої інстанції відмовив, оскільки вважав, що саме прийняті рішення, а не дії державного виконавця, порушують права позивачки.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини 3 статті 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Наказом Міністерства юстиції від 20.04.2016 року № 1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Типового положення управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі. До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Виходячи з наведених правових норм, належними відповідачами у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, а також відділу примусового виконання рішень, є відповідні органи державної виконавчої служби, а саме: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, який є структурним підрозділом відповідного органу державної виконавчої служби, є неналежним відповідачем в цій категорії справ, оскільки належним відповідачем має бути управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 303/3791/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17, від 11 червня 2019 року у справі № 303/3418/17, від 26 червня 2019 року у справі № 754/3679/17, від 16 серпня 2019 року у справі № 522/7277/17, від 22 серпня 2019 року у справі № 711/5535/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 740/3558/16-а.

У зв`язку із наведеним необхідно зазначити, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 5 КАС України встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 11 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог

Статтею 46 КАС України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених цим Кодексом та наданих іншим законом.

У відповідності до частин першої, третьої статті 52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Зі змісту наведених положень процесуального законодавства видно, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.

Аналогічну правову позицію з питання неналежного відповідача у справі висловив Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 803/1252/17.

Крім того, в постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 456/2935/15-а Верховний Суд вирішуючи аналогічний спір зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відділу примусового виконання рішень з тих підстав, що цей структурний підрозділ є неналежним відповідачем у справі, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, який є неналежним відповідачем у цьому спорі, необхідно відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що стосуються заміни неналежного відповідача та розгляду справи щодо неналежного відповідача, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити відповідача на стадії апеляційного провадження.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позивачка не позбавлена права повторно звернутися з аналогічним позовом до належного відповідача.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст..ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року в справі № 500/1660/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання неправомірними дій та скасування рішень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді С. П. Нос
Я. С. Попко
Повний текст постанови складено 24.10.2019 року