Справа № 480/1693/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 р. м. ХарківСправа № 480/1693/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко (повний текст складено 02.08.19) по справі № 480/1693/19

за позовом ОСОБА_1

до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, третя особа - Національне агенство з питань державної служби

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Пенсійного фонду України (далі - ПФУ), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - ГУ ПФУ в Сумській області) [правонаступник Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області], третя особа - Національне агентство з питань державної служби, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 було задоволено позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України "Про звільнення ОСОБА_1 " від 05.04.2019 № 135-о;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з 18.04.2019;

- стягнуто з Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 34653 грн. 44 коп.;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області та стягнення з Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 11100 грн. 00 коп.;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України витрати, пов`язані із прибуттям до суду, у розмірі 541 грн. 38 коп.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач, Пенсійний фонд України, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судовими рішеннями по справам №№1840/2915/18 та 1840/2917/18 було поновлено на посадах не лише позивача, але й ОСОБА_2 . Оскільки час ухвалення даних судових рішень районні управління Пенсійного фонду України були припинені, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988, ОСОБА_2 , раніше було запропоновано єдину вакантну посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області. Пізніше, листом від 04.01.2019 вказану єдину вакантну посаду також було запропоновано позивачу. Проте, враховуючи отримання 08.01.2019 Пенсійним фондом України згоди ОСОБА_2 на таке призначення, 28.01.2019 було видано наказ про її призначення. Від позивача згода на призначення на вказану посаду надійшла лише 31.01.2019, коли дана посада перестала бути вакантною, а тому працевлаштування позивача було неможливе.

Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області також не погодившись із вказаним рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019, звернувшись з апеляційною скаргою, в якій стверджує про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а у разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. Посада начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області була скорочена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988. На виконання рішення суду від 21.12.2018 по справі №1840/2917/18 наказом пенсійного фонду України від 22.12.2018 №491-о ОСОБА_1 було поновлено на посаді. Із даним наказом позивача було фактично ознайомлено 09.01.2019, але позивачем вчинено запис про ознайомлення 23.12.2018. Також, 09.01.2019 ОСОБА_1 надано пропозицію щодо зайняття будь-якої вакантної посади Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, суб`єктом призначення на які є голова комісії з припинення Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області. В подальшому, 14.01.2019, Пенсійний фонд України надав ОСОБА_1 пропозицію щодо зайняття вакантної посади заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області. Проте, в зв`язку з відсутністю на час отримання згоди позивача вакантних посад, позивача було звільнено наказом від 05.04.2019 №135-о.

Вказує, що у зв`язку з припиненням 29.08.2018 Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, штатний розпис та кошторис видатків на утримання цього управління у грудні 2018 року вже не діяли, а на 2019 рік не затверджувались. Штатний розпис Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, в свою чергу, не передбачає посаду начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, а тому позивач не є його працівником. З огляду на вказане, позивач не міг здійснювати відповідних повноважень, функцій та завдань, тобто не виконував тієї роботи, за яку роботодавець виплачує працівнику заробітну плату.

Позивачем до суду надано відзиви на апеляційні скарги відповідачів, в яких просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В обгрунтування відзивів зазначає, що лише Голова правління Пенсійного фонду України є субєктом призначення та звільнення з посади начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області. Позивачу та ОСОБА_2 майже одночасно було запропоновано одну й ту саму єдину вакантну посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області. Пропозиція йому про зайняття вказаної вакантної посади була надана до видання наказу про призначення ОСОБА_2 , а тому відповідно до вимог КЗпП Пенсійний фонд України повинен був дослідити питання про переваги в залишенні на роботі в разі скорочення штату працівників, а потім видавати наказ про призначення на відповідну посаду. Вказує на необгрунтованість доводів апелянта про можливе порушення строку розгляду звернення ОСОБА_2 , оскільки відповідь від неї отримано 08.01.2019, що свідчить про сплив відповідного строку лише 07.02.2019. Питання нарахування заробітної плати за відпрацьований час не стосується спірних правовідносин.

Національним агентством з питань державної служби надано до суду пояснення на апеляційну скаргу Пенсійного фонду України, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В обгрунтування пояснень зазначає, що запропонувавши одночасно вакантну посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Пенсійний фонд України повинен був дочекатися відповіді всіх кандидатів та, з урахуванням переважного права на залишення на посаді, прийняти рішення щодо призначення. При цьому, жодним нормативно-правовим актом не врегульоване питання щодо надання переваг для призначення ОСОБА_2 тому, що рішення суду про поновлення на посаді начальника Тростянецького управління Пенсійного фонду України набрало законної сили раніше, ніж рішення суду про поновлення позивача на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

В судовому засіданні представник відповідача, ГУ ПФУ в Сумській області, вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав. Зазначав, що для працевлаштування позивача були відсутні вакантні посади, що зумовило обгрнутованість та правомірність його звільнення у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників внаслідок проведеної реорганізації.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційних скарг заперечував, вважаючи прийняте судове рішення законним та обгрунтованим.

Відповідач, Пенсійний фонд України, та третя особа, Національне агентство з питань державної служби, своїх представників в судове засідання не направили, хоча були належним чином та завчасно повідомленні про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданих відповідачами апеляційних скарг з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 наказом № 57 від 01 серпня 1994 року був призначений на посаду начальника Охтирського міськвідділу Пенсійного фонду за конкурсом. Наказом № 31-о від 17 травня 2002 року призначений на посаду начальника управління Пенсійного фонду України в м. Охтирка в порядку переведення. Наказом № 1- о від 27 жовтня 2011 року призначений на посаду начальника управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі (з 27.01.2016 управління перейменоване на Охтирське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області), що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.181-188).

04 липня 2018 року позивачу було оголошено наказ Пенсійного фонду України від 27.06.2018 №288-о про звільнення з посади начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області у зв`язку з реорганізацією відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Не погодившись із даним наказом, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 по справі № 1840/2917/18 скасовано наказ Пенсійного фонду України від 27.06.2018 №288-о та поновлено ОСОБА_1 на посаді.

На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 по справі № 1840/2917/18 наказом Пенсійного фонду України від 22.12.2018 № 491-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 " ОСОБА_1 було поновлено на посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області з 05 липня 2018 року (а.с.32 т. 1).

Разом з тим, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 по справі № 1840/2915/18, наказом Пенсійного фонду України від 28.11.2018 № 458-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_2 " ОСОБА_2 було поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі Сумської області з 04 липня 2018 року (а.с.237 т. 1).

Листом від 11.12.2018 № 41602/05-11 Пенсійний фонд України надіслав ОСОБА_2 пропозицію щодо зайняття вакантної посади заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, з якою ОСОБА_2 ознайомилась 15.12.2018 (а.с 205, 206, 238 т. 1).

04.01.2019 ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України подано заяву, в якій вона просила призначити її на посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України.

Вказана заява надійшла до Пенсійного фонду України 08.01.2019 (а.с. 209-213).

В той же час, листом від 04.01.2019 №410/05-11 Пенсійний фонд України направив Голові ліквідаційної комісії з припинення Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області для ознайомлення ОСОБА_1 з пропозицією щодо зайняття вакантної посади заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України (а.с.79, 208 т. 1).

Із даною пропозицією ОСОБА_1 було ознайомлено 14.01.2019.

Крім того, 09.01.2019 головою комісії з припинення Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області надано ОСОБА_1 пропозицію щодо зайняття будь-якої вакантної посади, зазначеної в штатному розписі Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, суб`єктом призначення на які є голова комісії з припинення Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (а.с.80-81, т. 1).

Наказом Пенсійного фонду України від 28.01.2019 № 18-о ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України (а.с. 250, т. 1).

31.01.2019 ОСОБА_1 направив до Пенсійного фонду України письмову згоду від 25.01.2019 щодо зайняття вакантної посади заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Вказана згода надійшла до Пенсійного фонду України 04.02.2019 (а.с. 162, 163, т. 1).

Згоди на зайняття іншої вакантної посади, зазначеної в штатному розписі Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, ОСОБА_1 не надав.

Листом від 01.03.2019 Пенсійний фонд України повідомив позивача, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України, частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" йому були запропоновані всі вакантні посади у Південному об`єднаному управлінні Фонду Сумської області, суб`єктом призначення на які є Голова правління Фонду, що існували на час надання пропозиції (04 січня 2019 року). На день надходження звернень позивача від 25 січня 2019 року та від 14 лютого 2019 року у Південному об`єднаному управлінні Фонду Сумської області відсутні вакантні посади, які є рівнозначними посаді начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (4 група оплати праці) та суб`єктом призначення на які є Голова правління Пенсійного фонду України (а.с. 84, т. 1).

Наказом Пенсійного фонду України від 05.04.2019 № 135-о "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією органів пенсійного фонду України відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 34, т. 1).

Даний наказ був отриманий позивачем 17.04.2019 (а.с. 34)

Не погодившись з правомірністю наказу Пенсійного фонду України від 05.04.2019 № 135-о, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Пенсійний фонд України повинен був дочекатися відповіді усіх кандидатів, та у разі надання згоди обома працівниками застосувати процедуру переважного права на залишення на посаді, передбачену ст. 49-2 КЗпП України, чого у даному випадку зроблено не було. Крім того, у Пенсійного фонду України була наявна можливість запропонувати ОСОБА_1 іншу посаду, суб`єктом призначення на яку є голова правління Пенсійного фонду України.

Згідно висновків суду першої інстанції, працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому суд першої інстанції відмітив, права та обов`язки Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, яке на день розгляду справи припинене, в порядку правонаступництва перейшли до Головного управління Пенсійного фонду України Сумської області, яке є самостійним розпорядником бюджетних коштів, а тому належним відповідачем за позовними вимогами про стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є саме Головне управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.6 ст.43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889).

Відповідно до ст.1 Закону №889 (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Положеннями ч.1 ст.83 Закону №889 передбачено підстави припинення державної служби, в тому числі:4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону №889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 Закону №889 процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Положеннями ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП, тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено загальні підстави припинення трудового договору, однією з яких є: з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

В той же час, згідно із ч.ч.2 та 3 ст.36 КЗпП зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст.42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно із ч.4 ст.43 Закону №889 про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня - ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Крім того, Верховним Судом України в пункті 19 постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Також, Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, аналізуючи зміст вищенаведеного, можна дійти висновку, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен враховувати переважне право працівника на залишення на роботі.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року по справі №826/25248/15 (адміністративне провадження №К/9901/7798/18), від 26 вересня 2019 року по справі №806/405/17 (адміністративне провадження №К/9901/22320/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать матеріали справи, майже одночасно набрали законної сили судові рішення про поновлення на посадах начальників територіальних органів Пенсійного фонду України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З огляду на вказане, даних осіб майже одночасно було поновлено на відповідних посадах та, внаслідок припинення таких юридичних осіб, майже одночасно Пенсійним фондом України було запропоновано їм зайняти одну й ту саму вакантну посаду заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Так, для ознайомлення пропозиція ОСОБА_2 була направлена листом від 11.12.2018 № 41602/05-11, а ОСОБА_1 - від 04.01.2019 №410/05-11.

Від ОСОБА_2 лист-згода на зайняття такої посади надійшла до Пенсійного фонду України 08.01.2019, а від ОСОБА_1 - 04.02.2019.

При цьому, пропозиція ОСОБА_1 на зайняття вакантної посади була направлена ще до отримання згоди іншого кандидата та, відповідно, до призначення такого кандидата на цю посаду.

Таким чином, на час здійснення пропозиції двом кандидатам, які вивільнялися у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, вищевказана посада заступника начальника Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області була вакантною.

Проте, Пенсійним фондом України не було встановлення та досліджено питання стосовно наявності переважного права обох кандидатів у залишенні на роботі на рівнозначній посаді.

З огляду на вказане, Пенсійним фондом України не додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника - ОСОБА_1 , а тому оскаржуваний наказ від 05.04.2019 № 135-о підлягає скасуванню.

Щодо посилання Пенсійного фонду України на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах по справам №№809/4122/15, 819/1121/17, 826/6767/17, колегія суддів зазначає наступне.

У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Разом з тим, обставини справи №809/4122/15 не є аналогічними обставинам у спірних правовідносинах, оскільки в межах справи №809/4122/15 мова йде про призначення позивача на посаду відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», яким передбачено обов`язкове погодження з головами місцевих державних адміністрацій кандидатур на посади керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади. Однак, позивач таке погодження не пройшов.

В той же час, посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.01.2019 по справі №826/6767/17, є необгрунтованим, оскільки висновки Верховного Суду у даній справі навпаки спростовують позицію апелянта та додатково підтверджують висновки суду першої інстанції стосовно обов`язку апелянта враховувати переважне право працівника у залишенні на роботі на рівнозначній посаді.

Так, у постанові від 25.01.2019 Верховний Суд зазначив, що зі змісту статті 42 КЗпП України випливає, що в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Крім того, призначення працівників виконуючими обов`язки, тимчасово виконуючими обов`язки та такими, що тимчасово заміщують вакантні посади, - не змінює тієї обставини, що така посада є вакантною та може бути запропонована особі при скороченні чисельності або штату державних службовців.

Таким чином, наявність переважного права працівника у залишенні на роботі на рівнозначній посаді встановлюється саме роботодавцем шляхом здійснення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Однак, матеріали справи свідчать, що Пенсійним фондом України таких дій не вчинено.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі № 826/16311/16 закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржуваним наказом було звільнено саме з посади начальника Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, необхідно поновити позивача саме на даній посаді.

Згідно із ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню на користь позивача визначається відповідно до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Оскільки середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 541, 46 грн., виходячи з середньомісячного заробітку - 11100,00 грн., суд першої інстанції правильно обрахував кількість днів вимушеного прогулу (з 18.04.2019 по 23.07.2019) в кількості 64 робочих дні, що визначає розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 34653,44 грн. (64*541,46 грн.).

З огляду на те, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області у порядку правонаступництва перейшли права та обов`язки як Південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, так і Охтирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, саме Головне управління Пенсійного фонду України є належним відповідачем за позовними вимогами про стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Також, правильним є висновок суду першої інстанції про допущення до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 11100 грн. 00 коп., зважаючи на приписи ч. 1 ст. 371 КАС України.

З огляду на вказане, доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду, що, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст.242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 по справі № 480/1693/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 23.10.2019.