Справа № 400/2044/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 р. № 400/2044/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул.Морехідна, 1, м.Миколаїв, 54020

про:визнання протиправним рішення від 17.04.2019 р. №45/4, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду через представника з позовом до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області з вимогами (з урахуванням уточненої позовної заяви):

- визнати протиправним рішення відповідача № 45/4 від 17.04.2019р. щодо не поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком;

- зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 05.01.2019р., з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р.;

- встановити контроль виконання судового рішення.

Ухвалою від 13.08.2019 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 11.09.2019 року суд замінив відповідача по справі Інгульське обєднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач).

Ухвалою від 21.10.2019 року позовні вимоги в частині періоду з 07.10.2009 року по 04.01.2019 року залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначила, що рішеня відповідача про відмову у поновленні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, а пенсія підлягає поновленню. Позивач є громадянкою України, але в 2001 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Виплату пенсії було припинено у зв`язку з її виїздом за кордон. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, а відтак з 07.10.2009р. виникли підстави для поновлення конституційного права позивачки на виплату пенсії. Представник позивача звернувся з цього приводу до Інгульського об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва Миколаївської області із заявою про поновлення виплати пенсії, на що отримав протиправну відмову.

Відповідач заперечує проти позову та зазначає у відзиві на позовну заяву, що позивачем не була дотримана вимога щодо звернення з заявою про поновлення виплати пенсії та не було надано документу про місце проживання (реєстрації) в Україні. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. На сьогодні між Україною та Ізраїлем не укладено жодного договору стосовно соціального забезпечення громадян цих країн. Відповідач не може виходити за межі наданих йому повноважень. Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Вимога позивача про поновлення пенсії з 2009 року, на думку управління пенсійного фонду, має бути залишена судом без розгляду на підставі ст.123 КАС України. Індексація пенсій відповідно до законодавства України проводиться з урахуванням доходів населення та відповідно до ст.42 Закону України № 1058 починаючи з 2019 року. Таким чином, відповідач просив відмовитив задоволенні позову повністю.

На підставі ч. 9 ст. 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в ній, суд прийшов до наступного.

ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль в 2001 році. До виїзду за кордон проживала за адресою: АДРЕСА_2 , держава Україна.

30.03.2019 року позивач через свого представника звернулась до відповідача з заявою про поновлення пенсії за віком.

Рішенням Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 17.04.2019 року за № 45/4 представнику позивача відмовлено в поновленні та виплаті пенсії ОСОБА_1 через те, що позивачем не надано до управління Пенсійного фонду документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні та через те, що між Україною та Ізраїлем не укладено договору щодо пенсійного забезпечення громадян, які мешкають за кордоном.

Суд вважає, що така правова позиція відповідача є хибною, та доводи висловлені Інгульським ОУПФУ у рішенні про відмову у поновленні та виплаті пенсії протирічать діючому законодавству, в тому числі й рішенню Конституційного суду від 07.10.2009 року, на яке посилається відповідач у відзиві на позовну заяву.

Статтею 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

При цьому, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Однак, при цьому слід зазначити, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що вона була позбавлена можливості або про існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, а це більше 9 років.

Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року у справах №№ 21-180а15, 21-168а15, від 08 червня 2016 року у справі № 21-174а16, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 523/5348/17 (К/9901/247/17), від 24 квітня 2018 року у справі № 127/15035/17 (К/9901/37014/18), від 08 травня 2018 року у справі № 201/8846/16-а(2-а/201/943/2016) (К/9901/20484/18) та від 12 червня 2018 року у справі № 577/50/17-а (К/9901/15661/18).

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Отже, вимога позивача щодо зобов"язання відповідача здвійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України починаючи з 01.10.2017 року задоволенню не підлягає.

Крім того, така вимога є втручанням суду в повновадження управління пенсійного фонду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі №426/7157/16-а від 08.08.2019 року.

Виходячи з фактичних обставин справи, представник позивача звернувся з письмовою заявою про поновлення та виплату пенсії до Інгульського ОУПФУ 10.04.2019 року, а з позовом до адміністративного суду представник позивача в її інтересах звернувся лише 05.07.2019 року.

Таким чином, суд приходить висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач звертаючись до відповідача з заявою про поновлення пенсії, зверталась до відповідача з цього питання вже вдруге (тобто не вперше за призначенням пенсії позивач звертався раніше та надавав документи щодо місця проживання/реєстарції), тому така підстава як ненадання позивачем документу про місце проживання позивача (реєстарції) є необгрунтованою. Посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на пункт 2.9 Порядку № 22-1, щодо обов`язку пенсіонера пред`являти паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат, є безпідставним, оскільки вказаний пункт регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Одночасно з цим, позивач просить відповідача поновити їй виплату пенсії з нархуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнобообов"язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017р.

З цього приводу суд зазначає таке.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050 - III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок № 159) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індекс) споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до п. 1 Порядку № 159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Системний аналіз Порядку, дає змогу зробити висновок, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

Таким чином, суд вважає, що поновлення виплати пенсії слід проводити з урахуванням втрати частини доходів.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148) ст. 2 Закону № 1282 доповнено новою частиною, відповідно до якої індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Абз. 2 п. п. 4-5 Закону № 2148 внесено зміни до ч. 2 ст. 42 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) та викладено в наступній редакції: у 2019-2020 роках показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який застосовується для перерахунку пенсій, збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за рік, що передує року, в якому проводиться збільшення, порівняно з роком, що передує року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення. Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Отже, Законом № 2148 було скасовано індексацію пенсій відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення і до статті 42 Закону № 1058 введено норми щодо щорічної індексації пенсій починаючи з 2019 року.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У будь-якому випадку згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду, що існують правові підстави не поновлювати позивачу виплату пенсії, тому позов належить задовольнити частково.

Встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є правом, а не обов`язком суду. З урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України відповідно до задоволених вимог позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 241 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський ,55-е,Миколаїв,548) задовольнити частково.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області № 45/4 від 17.04.2019 про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () поновити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з 05.01.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів та з врахуванням надбавки до пенсії як дитині війни.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський ,55-е,Миколаїв,548) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 384,20грн., сплачений квитанцією від 24.07.2019р.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов