Справа № 497/618/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 497/618/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправним та скасування рішення, встановлення факту та зобов`язання призначити пенсію,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 22.04.2019р. адміністративну справу №497/618/19 за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - направлено за предметною підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо відкриття провадження і розгляду.

10 червня 2019 року справа №497/618/19 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (, адреса: 68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, буд. 46) про визнання протиправним та скасування рішення, встановлення факту залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви 7 днів з дня вручення копії даної ухвали позивачеві шляхом надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в порядку ст.263 КАС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 року вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання на 07.10.2019 року, викликано у судове засідання свідків.

У судовому засіданні 07.10.2019 року усною ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву для додаткового вивчення матеріалів справи до 17.10.2019 року.

Також протокольною ухвалою суду від 07.10.2019р. замінено відповідача на правонаступника - ГУПФУ в Одеській області.

Судове засідання, призначене на 17.10.2019 року, перенесено у зв`язку із перебуванням судді Аракелян М.М. у відпустці на 21.10.2019 року.

07.10.2019 року за вх.№36580/19 від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю у порядку письмового провадження. 30.09.2019 року за вх.№35332/19 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Згідно ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що 08.10.2018 року позивачці було встановлено 3 групу інвалідності, у зв`язку із чим вона звернулась до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області для призначення їй пенсії по інвалідності відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивачка підготувала необхідний та можливий пакет документів для підтвердження страхового стажу її роботи і надала пенсійному органу, однак вказані документи виявились недостатніми та відповідач відмовив позивачці у призначенні пенсії з підстав непідтвердження окремих періодів її роботи до 2004 року. Позивачка переконана, що дане рішення є протиправним та порушує її право на пенсійне забезпечення, а на підтвердження своєї правової позиції вказує, що у трудовій книжці відображені відомості щодо прийняття ОСОБА_1 на роботу, відсутність подальших записів у ній зумовлена об`єктивними причинами - перебуванням підприємства, на якому працювала позивачка, у стані ліквідації через банкрутство. Крім цього, позивачка вважає, що пенсійний орган також має здійснювати всі дії, необхідні для отримання інформації на підтвердження страхового стажу особи, яка звернулась із заявою про призначення пенсії, однак об`єднане управління таких дій не вчиняло.

ОСОБА_1 вимагає в позовній заяві:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського ОУПФУ в Одеській області №406 від 07.12.2018р. про відмову у призначенні пенсії по 3-й групі інвалідності;

- встановити факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах у Болградському ОХП з 02.12.1986р. по 10.10.2003р.;

- зобов`язати Ізмаїльське ОУПФУ в Одеській області призначити їй пенсію по 3-й групі інвалідності.

09.09.2019 року за вх.№32114/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заявленої позиції представник вказує, що період роботи позивачки з 02.12.1986 по 31.12.1997 року не зарахований до страхового стажу, оскільки відсутні документальні підтвердження щодо дати звільнення позивачки у трудовій книжці. Обов`язок пенсіонера щодо забезпечення свого права на пенсійне страхування визначений як засада загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і має виконуватись заявником при вирішенні питання про призначення пенсії. За відсутності документального підтвердження страхових періодів пенсійний орган не мав інших повноважень, окрім як відмовити позивачці у призначенні пенсії, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 08.10.2018 року позивачці було встановлено третю групу інвалідності (загальне захворювання) (а.с.19).

26.11.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про призначення їй пенсії по інвалідності.

Рішенням №406 від 07.12.2018 року Об`єднаним управлінням було відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю стажу роботи, передбаченого діючим законодавством (а.с.9-10). У вказаному рішенні зазначено, що записи у трудовій книжці позивачки не відповідають вимогам Інструкції по заповненню трудових книжок, тому не підлягає зарахуванню стаж роботи з 02.02.1986р. по 31.12.1997р.

В рішенні зазначено, що при підрахунку трудовий стаж ОСОБА_1 складає 11 років 07 місяців 28 днів, до страхового стажу зараховано лише період роботи з 01.01.1998р. по 30.06.2000р. та з 01.08.2000р. до 31.08.2000р. в Болградському ХОП.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка звернувся до Болградського районного суду Одеської області із даним позовом, який останнім було направлено до Одеського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка із відповідною заявою про призначення пенсії зверталась до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, відповідь, що слугувала підставою для звернення до суду, надана також цим органом, проте відповідачем у даній справі є Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду» Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Дані про проведення приєднання відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Усною ухвалою суду від 07.10.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було замінено неналежного відповідача Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Оскільки факт приєднання органу визначений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачем у даній справі є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

Як встановлено судом, позивачкою при поданні заяви 08.10.2018 року про призначення пенсії було надано копію трудової книжки серії НОМЕР_2 . Згідно наявної у матеріалах справи копії трудової книжки позивачки 02.12.1986 року позивачка прийнята на роботу у якості вантажника на підставі документу Пр№322&2 від 04.12.1986 року (а.с.17), а 01.06.1997 року була переведена розпорядженням від 01.06.1997 року на мельзавод зашивальщиком (а.с.17).

Однак, відповідач не вважає можливим використання таких даних про трудовий стаж особи з тієї підстави, що запис про звільнення з роботи взагалі відсутній.

Стосовно цього суд зазначає, що ані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії по інвалідності. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому пенсійний орган діяв поза межами правового регулювання, що суперечить ст. 19 Конституції України.

Згідно ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а зазначив, що «підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці».

При оцінці фактичних обставин справи суд також приймає до уваги те, що у судовому засіданні 07.10.2019 року судом було заслухано покази свідків у справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказані свідки підтвердили, що позивачка у періоді 02.12.1986 - 01.06.1997 роки працювала у Болградському хлібоприймальному підприємстві (з 1991 - АТ Болградський комбінат хлібопродуктів), оскільки у вказаному періоді свідки працювали з нею на зазначеному підприємстві.

Отже, посилання пенсійного органу в оскаржуваному рішенні на невідповідність оформлення трудової книжки як підстави для неврахування трудового стажу та відмови у призначенні пенсії по інвалідності є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Крім цього, у відзиві на позовну заяву представник відповідача додатково зазначив, що обов`язок пенсіонера щодо забезпечення свого права на пенсійне страхування визначений як засада загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і має виконуватись заявником при вирішенні питання про призначення пенсії.

Суд не може погодитись із вказаною позицією відповідача з огляду на наступне.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Як вбачається із цитованих норм чинного законодавства, зобов`язання щодо визначення обставин, які є підставою для призначення особі пенсії, покладені не лише на заявника, а й на пенсійний орган, який розглядає заяву про призначення пенсії.

Позивачкою до суду надано докази пошуку та з`ясування нею інформації щодо наявності підтверджуючих факт її роботи у період 1986-1997 рр. документів:

- Архівна довідка Архівного відділу Болградської районної державної адміністрації про відсутність у них запитуваної інформації (а.с.26);

- Заява від 30.01.2019 року про надання архівної довідки про трудовий стаж (а.с.27);

- Відповідь Державного архіву Одеської області від 12.02.2019 року №М-190 (а.с.28).

Натомість, будь-яких доказів на підтвердження виконання пенсійним органом своїх обов`язків щодо пошуку інформації до суду не надано.

Тобто, відповідачем не наведено доводів, які б дали змогу оцінювати оскаржуване рішення як обґрунтоване та таке, що прийнято з урахуванням всіх обставин, а тому суд вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Таким чином, беручи до уваги те, що у судовому розгляді факт перебування позивачки у трудових відносинах на підприємстві у період 1986-1997 роки підтверджено належними та допустимими доказами, позовна заява ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №406 від 07.12.2018 року про відмову у призначенні пенсії по 3 групі інвалідності ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Не підлягає задоволенню, на думку суду, позовна вимога щодо встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах у Болградському хлібоприймальному підприємстві з 02.12.1986 року по 10.10.2003 року.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п.1, 2 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Аналіз цитованих норм дає підстави вважати, що у адміністративному судочинстві встановлення факту - це не предмет позову та не мета судового розгляду справи, а правовий засіб, за допомогою якого перевіряється правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

На підтвердження цього свідчить і те, що згідно ч.1, 2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При дослідженні судом обставин даної справи встановлено, що встановлення факту без будь-яких інших правових наслідків не є ефективним засобом захисту порушених прав ОСОБА_1 . Разом з тим, в контексті визнання протиправним рішення Ізмаїльського об`єднаного управління ПФУ Одеської області належним засобом захисту її прав буде зобов`язання відповідного суб`єкта владних повноважень призначити пенсію по інвалідності.

У даному випадку суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки за результатом судового розгляду судом встановлено право позивачки на призначення їй пенсії по інвалідності, суд вважає, що зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 є належним способом захисту порушених прав, оскільки при врахуванні невизнаного ОУПФУ періоду її роботи з 02.02.1986р. по 31.12.1997р. в Болградському КХП її загальний страховий стаж є достатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до ч.1 ст.32 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням цього, суд вважає за можливе зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію по 3 групі інвалідності з 08.10.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. (а.с. 71).

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправним та скасування рішення, встановлення факту та зобов`язання призначити пенсію - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №406 від 07.12.2018 року про відмову у призначенні пенсії по 3 групі інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію по 3 групі інвалідності з 08.10.2018 року.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено 21.10.2019р. у зв`язку із перебуванням судді у відпустці з 17.10.2019р. по 18.10.2019р.

Суддя М.М. Аракелян

.