Справа № 620/1595/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1595/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Борзнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про відмову у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», що викладено у листі від 03 травня 2019 року № 466/04 з посиланням на протокол № 356 від 03 травня 2019 року,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області перевести позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», починаючи з квітня 2019 року до часу звернення позивача із заявою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії згідно із Законом України «Про державну службу», як особі, що має стаж державної служби понад 20 років та відповідає критеріям вищевказаного закону для переведення його на пенсію, що отримують державні службовці. Вважає, що безпідставним є посилання відповідача на те, що з 01 травня 2016 року посади помічника судді та судді не віднесені до посад державної служби, тобто на момент набранням чинності Закону України № 899-VIII позивач не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу держслужби.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року даний адміністративний позов - задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в пенсійних органах та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

26 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії згідно з Законом України «Про державну службу», як особі, що працювала на посаді помічника судді та судді, та має стаж державної служби понад 20 років.

Листом - відповіддю від 03 травня 2019 року № 466/04, з посиланням на протокол № 356 від 03 травня 2019 року, відповідач відмовив позивачу у призначення пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про державну службу», оскільки з 01 травня 2016 року посада помічника судді та судді не віднесена до посад державної служби, тобто, на момент набранням чинності Закону України № 899-VIII позивач не обіймав посаду державної служби в державному органі та не мав необхідного стажу держслужби.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Обговорюючи правомірність такої відмови, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» № 889 - VIII (далі - Закон №889-VIII) від 01 травня 2016 року пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ч.3 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Разом з тим, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

За змістом ч. 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723 (в редакції, чинній на момент виникнення у позивача права на отримання пенсії), на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Таким чином, до 01 травня 2016 року - дати набрання чинності Законом №889-VIII - право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

З огляду на викладене, судом першої інстанції вірно зауважено, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII, передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону про держслужбу №3723, але за певної додаткової умови, зокрема, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. При цьому, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, вказана стаття передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Резюмуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції та зазначає, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 статті 37 Закону №3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Як зазначалося вище, єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу відповідач вважає недостатність стажу державної служби, зазначаючи при цьому, що такого стажу не можуть враховуватися періоди роботи на посадах помічника судді та судді з 12 листопада 1998 року по 17 серпня 2006 року та з 08 серпня 2006 року відповідно.

Між тим, відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст. 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців, зокрема: на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю.

Також до стажу державної служби включено час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 обчислення стажу державної служби здійснює служба управління персоналом державного органу.

Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квиток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо).

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж державної служби обчислюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, а також архівними установами.

До стажу державної служби, крім інших, визначених документом посад, зараховуються: час перебування на посадах суддів; час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Отже, з аналізу норм наведених актів вбачається, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посаді, зокрема, судді, тобто, твердження відповідача в цій частині є безпідставними, необґрунтованими та невмотивованими.

Окремо слід зазначити, що згідно записів трудової книжки позивача, з 1971 року по 1988 рік він перебував на військовій службі, з 1990 року по 1998 рік перебував на службі в митних органах, з 1998 року по 2006 рік обіймав посаду помічника судді, а з2006 року по 2019 рік був суддею. Наведене свідчить про наявність у позивача необхідного стажу на державній службі, між тим, відповідач з незрозумілих причин не взяв його до уваги при вирішенні питання про призначення пенсії.

Зазначене вище також підтверджується довідкою Верховного суду України, згідно якої станом на 01 січня 2018 року стаж державної служби ОСОБА_1 становив 32 роки.

Твердження відповідача про те, що позивачем не були надані довідки про заробітну плату згідно вимог Закону України «Про державну службу» сприймаються судом критично, оскільки довідка Верховного суду України про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця була передана Борзнянському об`єднаному Управлінню Пенсійного фонду України, а довідка з останнього місця роботи - Борзнянського районного суду Чернігівської області не вимагалась. Крім того, такі вимоги відповідача взагалі вбачаються суду протиправними, оскільки дані про заробітну плату можуть бути встановлені самим пенсійним органом у процесі здійснення ним своїх повноважень.

Таким чином, судом в оскаржуваному рішенні вірно встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено протиправність рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що пенсійний орган, відмовляючи у перерахунку пенсії діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, внаслідок чого позовні вимоги про визнання протиправною відмови в переведенні на іншу пенсії підлягають задоволенню.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, тим більше, що вони дублюють відзив на позовну заяву, були спростовані судом в оскаржуваному рішенні та всупереч цьому не містять жодних контраргументів по суті заперечень.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову задоволення даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку