Справа № 520/7097/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 р.Справа № 520/7097/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.09.19 року по справі № 520/7097/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича;

- зобов`язати посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження за заявою стягувача ОСОБА_1 про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження (за місцем відкриття першого виконавчого провадження № 51854346 до одного боржника) виконавчого напису №1-568 від 13.09.2018 року, виданого державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори Зімніцькою В.П., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за простим векселем серія АА № 2820421 у розмірі 6200000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що всупереч приписам ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» за поданою ним заявою до відповідача про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження (за місцем відкриття першого виконавчого провадження № 51854346 до одного боржника) виконавчого напису №1-568 від 13.09.2018 року, йому було незаконно повернуто виконавчий документ, згідно прийнятого рішення, викладеного у повідомленні від 05.07.2019 року №59460632/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та повернуто виконавчий напис нотаріуса.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлені особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника. Відповідно до частини першої цієї статті виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Пункт 14 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту від 02.04.2012 р. № 512/5 (далі - Інструкція) встановлено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.

На думку позивача, суд першої інстанції, повинен був застосувати, але не застосував норми частини першої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції протиправно послався на норми підзаконного акту, які суперечать нормам законодавства, а саме абзацу третього пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно з якими відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Представник відповідача не скористався своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивача. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, представник відповідача, не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у відділі примусового виконання рішень Департаменту державно виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 51854346 по виконанню виконавчого листа від 14.07.2016 №646/5454/16-ц, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова, по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10064000 грн. (десять мільйонів шістдесят чотири тисячі гривень).

Позивачем до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано заяву б/н б/д про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження (за місцем відкриття першого виконавчого провадження № 51854346 до одного боржника) виконавчого напису №1-568 від 13.09.2018 року, виданого державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори Зімніцькою В.П., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за простим векселем серія АА № 2820421 у розмірі 6200000,00 грн. (шість мільйонів двісті тисяч грн. нуль коп.).

У зазначеній заяві позивач, зокрема, просив: відкрити виконавче провадження в строк, передбачений законом (не пізніше наступного робочого дня); накласти арешт на усе майно боржника на суму стягнення; об`єднати виконавче провадження у зведене.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом Іваном Сергійовичем, надіслано повідомлення від 05.07.2019 року №59460632/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та повернуто виконавчий напис нотаріуса.

Означене рішення про повернення мотивовано владним суб`єктом тим, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю, позаяк згідно пред`явленого до виконання виконавчого документу, боржником не є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи та сума зобов`язання не становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Не погоджуючись із зазначеним у повідомленні рішенням позивач звернувся за захистом, на його думку порушеного відповідачем права, до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання рішення суду, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положенням про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Мін`юсту 01.03.2019 № 616/к, визначено, що Департамент є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України, основними завданнями якого є забезпечення реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

У той же час, нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, визначено, що до органів державної виконавчої служби відноситься Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень.

Пунктом 6.4. Положення про Департамент державної виконавчої служби Мін`юсту також передбачено, що до складу Департаменту входять структурні підрозділи, у тому числі відділ примусового виконання рішень.

Отже, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є органом державної виконавчої служби утвореним Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Пунктом 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Відповідно до абзацу третього пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Разом з тим, відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Абзацом шостим пункту 14 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту від 02.04.2012 р. № 512/5 (далі Інструкція) встановлено, що у разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження передається на виконання до цих відділів.

Проаналізувавши вказані норми, можна зробити висновок, що діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, в яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Метою існування інституту зведеного виконавчого провадження є процесуальна економія, зокрема звернення стягнення на майно боржника відбувається в обсязі, необхідному для виконання всіх виконавчих документів. По-друге, дотримання принципу черговості та пропорційності розподілу стягнутих з боржника сум.

З матеріалів справи вбачається, що у відділі примусового виконання рішень департаменту державно виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 51854346 по виконанню виконавчого листа від 14.07.2016 №646/5454/16-ц, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова, по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10064000 грн. (десять мільйонів шістдесят чотири тисячі гривень).

Позивачем до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано заяву б/н б/д про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження (за місцем відкриття першого виконавчого провадження № 51854346 до одного боржника) виконавчого напису №1-568 від 13.09.2018 року, виданого державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Зімніцькою В.П., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за простим векселем серія АА № 2820421 у розмірі 6200000,00 грн. (шість мільйонів двісті тисяч грн. нуль коп.).

Враховучи наведе вище, колегія суддів надходить до висновку, що відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача колегія суддів зазначає наступне.

Дії це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Колегією суддів встановлено, що відповідач повідомив позивача шляхом надіслання позивачу про прийняте рішення, що викладене у повідомленні від 05.07.2019 року №59460632/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, що є дією, а не бездіяльністю виконавця.

Враховуючи встановлені правовідносини колегія суддів надходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача буде скасування рішення в формі повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. від 05.07.2019 року № 59460632/20.1/10

Щодо позовної вимоги зобов`язання посадових осіб відповідача відкрити виконавче провадження за заявою стягувача про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи із змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративних судів, останній не може підміняти орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у справах: Кумпене і Мазере проти Румунії від 17.12.2004 року, Фадєєва проти Росії від 09.06.2005 року завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи и державної влади.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання посадових осіб відповідача відкрити виконавче провадження за заявою стягувача про передачу на примусове виконання в рамках зведеного виконавчого провадження є саме втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Відтак, колегія суддів вважає, що у даному випадку для належного захисту порушених прав позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог, та визнати протиправним та скасувати Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. від 05.07.2019 року № 59460632/20.1/10 .

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, що є підставою для скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року по справі № 520/7097/19, як таке, що прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права, ухваливши нове судове рішення про визнання протиправним та скасування рішення у формі повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. від 05.07.2019 року № 59460632/20.1/10.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2019 року по справі № 520/7097/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення у формі повідомлення № 59460632/20.1/10 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, винесене 05.07.2019 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.І. Сіренко
Повний текст постанови складено 24.10.2019 року