Справа № 826/17773/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 жовтня 2019 року № 826/17773/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України,

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мінюст) з вимогами про скасування рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення №1.16/6-2018 від 04 вересня 2018 року про відмову у переведенні ОСОБА_2 , засудженого до довічного позбавлення волі, із Замкової виправної колонії (№58) до Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 08 серпня 2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що згідно з вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року, засуджено до довічного позбавлення волі ОСОБА_2 , який є рідним сином позивача.

Для відбування покарання визначено колонію максимального рівня безпеки - Державну установу «Замкова виправна колонія» (№58).

Позивач 08 серпня 2018 року звернулася до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України із заявою про переведення ОСОБА_2 до Івано-Франківської установи виконання покарань №12, посилаючись на незадовільний стан здоров`я рідних та близьких засудженого, їх поважний вік, що у сукупності ускладнює подолання значної відстані з місця постійного проживання до Замкової виправної колонії для відвідування засудженого та підтримки родинних відносин.

Відповідачем 04 вересня 2018 року прийнято оскаржуване рішення про відмову у переведення ОСОБА_2 з посиланням на відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Посилаючись на те, що прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не дотримався нормативних актів та не відніс обставини, на які посилалася позивач у заяві, до категорії «виняткових», ОСОБА_1 звертається до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази. Одночасно відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та відстрочено таку сплату, але не більше, ніж до ухвалення рішення у справі.

Відповідачем 19 лютого 2019 року подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що Мінюст заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що чинним законодавством не конкретизовано, що саме можна вважати винятковими обставинами, а також відсутні нормативно-правові акти, які б детально регулювали питання переведення засуджених з однієї установи до іншої, тому Комісія при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася положеннями Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема в тій частині, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання до іншої колонії можливе виключно за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у цій колонії. Оскільки судом при ухваленні вироку визначено ОСОБА_2 Замкову виправну колонію №(58) для відбування покарання, а виняткових обставин у заяві позивача та доданих до неї медичних та інших документах Комісія не знайшла, тому прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її заяви.

Позивачем 20 березня 2019 року надано суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 704, 80 грн. на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2019 року.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, врахувавши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено таке.

Щодо визначення підсудності справи суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України (далі - Положення №228), відповідно до якого Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення №228 основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Відповідно до підпункту 958 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2017 року №709 "Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань" утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 3 розділу І Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 (далі - Положення №680/5), центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Пунктом 1 розділу IV Положення №680/5 встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням №228, цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії від 04 вересня 2018 року № 1.16/6/2018.

Таким чином, у спірних правовідносинах Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України діяла як суб`єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій у сфері управління виконання кримінальних покарань та пробації, а тому правомірність винесення рішення про відмову в переведенні засудженого з однієї установи відбування покарання до іншої може бути предметом перевірки в суді адміністративної юрисдикції.

При цьому суд звертає увагу на те, що положеннями статей 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України, якими визначено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, та порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку, не передбачено можливість розгляду судами за правилами Кримінального процесуального кодексу України скарг засуджених на рішення Комісії про відмову в переведенні з однієї установи відбування покарання до іншої.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 822/3059/17.

Отже, даний адміністративний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частинами першою та другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частинами першою та другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з частиною шостою статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно пункту 17.1. Рекомендацій №R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць "Європейські пенітенціарні правила", прийнятих Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11 січня 2006 року, по можливості ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Таким чином, переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Як вбачається з матеріалів справи, засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_2 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії (№58).

Відповідно до пункту 2.7 протоколу від 04 вересня 2018 року № 6 Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення за результатами розгляду заяви позивача від 08 серпня 2018 року про переведення ОСОБА_2 із Замкової виправної колонії (№ 58) до Івано-Франківської установи виконання покарань їй відмовлено у переведенні, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Відповідно до довідки по особовій справі ОСОБА_2 (а.с. 17) засуджений є уродженцем м. Івано-Франківськ, його близькі родичі, а саме: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 , брат - ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у поданій заяві від 08 серпня 2018 року зазначає, що родичам важко відвідувати засудженого ОСОБА_2 через значну відстань до місця відбуття покарання та незадовільний стан здоров`я батька, матері, діда та баби засудженого, що підтверджується наданими до матеріалів справи медичними документами, що ускладнює підтримання сімейних та родинних зв`язків та перешкоджає спілкуванню засудженого з рідними.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

У своїй заяві від 08 серпня 2018 року позивач просить перевести засудженого конкретно до Івано-Франківської установи виконання покарань, яка максимально наближена до місця постійного проживання близьких родичів.

У відмові, викладеній у витязі з протоколу від 04 вересня 2018 року №6, а також в наданому суду відзиві відповідачем не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано у достатній мірі відмову у переведені до іншої установи відбування покарань засудженого ОСОБА_2 , максимально наближеної до його місця проживання до засудження та до місця постійного проживання близьких родичів, зокрема, до Івано-Франківської установи виконання покарань. Зазначено лише, що чинним законодавством не конкретизовано та не роз`яснено поняття «виняткові обставини» для їх застосування під час вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для переведення засуджених до іншої установи виконання покарання для відбуття покарання.

Також суд зазначає, що до матеріалів справи відповідачем не надано жодних доказів того, чи вивчалася взагалі можливість переведення ОСОБА_2 до Івано-Франківської установи виконання покарань, чи наявні у ній вільні для переведення місця та умови для переведення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не надано оцінки й медичним та іншим документам, доданим позивачем до заяви від 08 серпня 2018 року.

У свою чергу, Європейський суд з прав людини в пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (ухвала щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2», заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що відповідачем належним чином не розглянуто заяву позивача від 08 серпня 2018 року та за результатами її розгляду не прийнято обґрунтованого рішення, а отже наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Центральної комісії щодо відмови позивачу у переведенні ОСОБА_2 із Замкової виправної колонії (№ 58) до Івано-Франківської установи виконання покарань №12 та зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 08 серпня 2018 року.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 у справі № 822/3011/17 (адміністративне провадження №К/9901/47570/18).

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши обставини справи на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення від 04 вересня 2018 року №1.16/6-2018 про відмову у задоволенні заяви позивача про переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_2 до Івано-Франківської установи виконання покарань №12 відповідач діяв не добросовісно та не розсудливо, без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, не пропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову. Позивачем до ухвалення рішення у справі сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №2Р1340 від 13 березня 2019 року (а.с.81). Отже, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України від 04 вересня 2018 року №1.16/6-2018 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_2 із Замкової виправної колонії (№ 58) до Івано-Франківської установи виконання покарань №12.

3. Зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 серпня 2018 року про переведення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_2 із Замкової виправної колонії (№ 58) до Івано-Франківської установи виконання покарань №12.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 .

Відповідач: Міністерство юстиції України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, будинок 13, , тел. +90.

Суддя В.І. Келеберда