Справа № 200/401/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року справа №200/401/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника позивача за первісним позовом Кравченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (повне судове рішення складено 11 липня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/401/19-а (суддя в І інстанції Олішевська В.В.) за позовом Головного управління ДФС у Донецькій області до ОСОБА_2 про стягнення з фізичної особи податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

В січні 2019 року Головне управління ДФС у Донецькій області (далі - ГУ ДФС у Донецькій області, контролюючий орган) звернулось до суду з позовом (далі - первісний або основний позов) до ОСОБА_2 (далі - платник податку) про стягнення податкового боргу в розмірі 68 061,09 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, контролюючий орган посилався на те, що за відповідачем обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 68 061,09 грн., який нарахований відповідно до податкових повідомлень-рішень «Ф» від 16.08.2017 № 115554-13, від 17.04.2018 № 0-0802. До теперішнього часу вищевказана сума податкового боргу відповідачем не сплачена, в зв`язку з чим позивач просив у судовому порядку стягнути зазначену суму.

Крім того, не погодившись з заявленими позовними вимогами, відповідачем за первісним позовом, подана зустрічна позовна заява (з урахуванням заяви про залишення зустрічного позову в частині скасування податкової вимоги без розгляду (а.с.137), далі - зустрічний позов), згідно якої заявник просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.08.2017 № 115554-13 у сумі 46 475,81 грн., від 17.04.2018 № 0-0502 у сумі 21 585,28 грн. та податкову вимогу від 13.09.2016 року за № 43816-17 у сумі 41 087,40 грн. Вказаний зустрічний позов обґрунтований тим, що відповідно до пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Відповідно до вимог пункту 14.1.129-14 пункту 14 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промисловості та склади. Відповідач зазначає, що згідно договору від 21.01.2014 ним придбана 3-х поверхова бетонна будівля загальною площею 3372,7 кв.м, що розташована в місті Бахмут, яку визначено «виробничим корпусом», отже вона не є об`єктом оподаткування згідно пп.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. В зв`язку з цим позивач вважав, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року позовні вимоги Головного управління ДФС у Донецькій області задоволено.

Стягнуто з фізичної особи ОСОБА_2 податковий борг в розмірі 68 061,09 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ГУ ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.08.2017 № 115554-13 у сумі 46 475,81 грн. та від 17.04.2018 № 0-0502 у сумі 21 585,28 грн. - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник відповідача за основним позовом подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та зустрічному позові, зокрема, апелянт наголошує, що позивач придбав бетонну будівлю 3-поверхового виробничого корпусу, яка визначена саме як «виробничий корпус», що в свою чергу дає підстави для висновку, що належне позивачу виробниче приміщення підпадає під визначення "будівлі промисловості", зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, а тому не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, від`ємне від земельної ділянки в силу імперативних приписів закону. Також представник відповідача наголосив, що оскільки контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення, якими безпідставно нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, то податкового боргу в сумі 68 061,09 грн. взагалі не має перед ГУ ДФС у Донецькій області.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем за первісним позовом висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача за основним позовом до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ДФС у Донецькій області, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та має податковий борг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, який є власником об`єктів нежитлової нерухомості в загальній сумі 68 061,01 грн.

Так, згідно рішення Бахмутської міської ради від 24.05.2015 № 6/67-1240 «Про встановлення розмірів ставок місцевих податків і зборів у м. Артемівську», зокрема встановлено розмір ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - за 1 кв.м. бази оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1,0 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» мінімальна заробітна плата складає 1378 грн., з якої 1% становить 13,78 грн. (а.с.96-98).

16 серпня 2017 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення № 115554-13, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 46 475,81 грн. (а.с.117).

Зазначене податкове повідомлення-рішення направлено на адресу відповідача за основним позовом рекомендованим листом з повідомленням, проте 22.09.2017 повернуто на адресу позивача за первісним позовом з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.118).

Згідно рішення Бахмутської міської ради від 22.02.2017 № 6/98-1788 «Про встановлення розмірів ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік у м. Бахмуті» зокрема встановлено розмір ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - за 1 кв.м. бази оподаткування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у відсотках від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (а.с.99-102).

17 квітня 2018 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-0502, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 21 585,28 грн. (а.с.115).

Зазначене податкове повідомлення-рішення направлено на адресу відповідача за основним позовом рекомендованим листом з повідомленням, проте 06.07.2018 повернуто на адресу позивача за первісним позовом з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.116).

Частиною першою статті 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.п.20.1.19 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами пп.19-1.1.22, пп.19-1.34 п.19-1 ст.19-1 ПК України контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів; забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно п. 58.1 статті 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Пунктом 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг .

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (п. 58.3 ст. 58 ПК України).

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У зв`язку з наявною заборгованістю та на підставі картки особового рахунку платника податків, контролюючим органом прийнято податкову вимогу № 43816-17 від 13 вересня 2016 року на суму 41 087,40 грн. (а.с.113). Зазначена податкова вимога була направлена рекомендованим листом з повідомленням на адресу відповідача за основним позовом, однак поштове відправлення було повернуто на адресу позивача за первісним позовом з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.114).

Згідно п.87.1, п.87.2 ст. 87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Відповідно до п.87.11 ст.87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Наведені фактичні обставини та норми ПК України, які регулюють такі відносини й стали підставою для звернення контролюючого органу з позовом про стягнення боргу.

Щодо обставин, які стали підставою для звернення до суду з зустрічним позовом фізичної особи ОСОБА_2 , судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

21 січня 2014 року між Громадською організацією «Українське Товариство Сліпих» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній купив будівлю 3-х поверхневого виробничого корпусу, бетонну, загальною площею 3372,7 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці Артемівської міської ради, площею 0,3080 га, кадастровий номер :00:019:0500 (а.с.44-45).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 належать нежитлові будівлі, загальною площею (кв.м.) 3372,1, опис: 3-х поверховий виробничий корпус, літера Б-3. Згідно технічного паспорту на виробничий будинок від 06.02.2014, вказаний вище об`єкт становить собою «Будівлю виробничого корпусу» (а.с.46,47).

ГУ ДФС у Донецькій області прийняті податкові повідомлення-рішення від 16 серпня 2017 року № 115554-13, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 46 475,81 грн. та від 17 квітня 2018 року № 0-0502, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 21 585,28 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015 (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України ). Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт 266.2.2 "є" пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Згідно із п.п.266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У п.п.266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п.п.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п.п.266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України).

З матеріалів справи вбачається, що фізичній особі ОСОБА_2 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік та 2017 рік за нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 3372,7кв.м.

ГУ ДФС у Донецькій області згідно рішення Бахмутської міської ради від 24.05.2015 № 6/67-1240 відповідачу за основним позовом за 2016 рік нараховано розмір податку за 1 кв.м за ставкою 1% розміру мінімальної заробітної плати 1378 грн., яка діяла на 01 січня 2016 року (1%=13,78 грн. за 1 кв.м.), а саме 46 475,81 грн. (3372,7кв.м.*13,78 грн.), а також згідно рішення Бахмутської міської ради від 22.02.2017 № 6/98-1788 відповідачу за первісним позовом за 2017 рік нараховано розмір податку за 1 кв.м за ставкою 0,2% розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., яка діяла на 01 січня 2017 року (0,2%=6,40 грн. за 1 кв.м.), а саме 21 585,28 грн. (3372,7кв.м.*6,40 грн.).

Отже, контролюючим органом було правомірно обчислено суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік, 2017 рік, виходячи з площі об`єкту нежитлової нерухомості, що належить відповідачу за основним позовом та з урахуванням ставки податку та за наявності підстав для такого нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо розповсюдження на позивача за зустрічним позовом пільги встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Представник позивача за зустрічним позовом стверджує, що оскільки буквальний аналіз наведеної норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств», а законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, тому такий прислівник відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

З цього приводу слід зазначити, що за положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 806/2676/17 та у справі № 806/2461/17, від 11.12.2018 у справі № 819/314/18, що в контексті ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування судом.

Відповідно до п. 38.1 ст.38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, що вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб. Натомість, відповідач як фізична особа є власником нежитлової будівлі, яка відносять до класу "Будівлі промисловості", а тому положення вказаної статті до відповідача не застосовуються, а доводи апелянта з цього приводу також є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що прийняті Головним управлінням ДФС у Донецькій області податкові повідомлення-рішення від 16 серпня 2017 року №115554-13, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в сумі 46 475,81 грн. та від 17 квітня 2018 року № 0-0502, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в сумі 21 585,28 грн. є правомірними.

Відтак, місцевий суд, задовольнивши позов ГУ ДФС у Донецькій області про стягнення з відповідача податкового боргу в розмірі 68 061,09 грн. та відмовивши у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, дійшов правильного та обґрунтованого висновку з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Приписами статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положення ч. 1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що місцевим судом правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року у справі № 200/401/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 22 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді І. Д. Компанієць

Т. Г. Гаврищук