Справа № 480/1190/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 р.Справа № 480/1190/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача Кучменка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 29.07.19 року по справі № 480/1190/19

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, в якому просила суд:

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області затвердити проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 1,00 га сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Низівської сільської ради Сумського району Сумської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 19.09.2018 р. № 18-7314/16-18-СГ їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Низівської селищної ради Сумського району Сумської області орієнтовною площею 2,00 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. На підставі отриманого наказу було розроблено відповідний проект землеустрою. Вказаний проект землеустрою було погоджено без зауважень Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області від 02.01.2019 р. № 50/82-19 за принципом екстериторіальності. Дана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 592475500:06:003:0041. Позивач звернулася до відповідача з заявою про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, однак листом від 29.01.2019 р. № Д--483-616/21-19 відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинм справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач фактично відмовив у затверджені проекту землеустрою, оскільки наявні певні недоліки щодо точного місця розташування земельної ділянки, яке згідно наказу від 19.09.2018 № 18-7314/16-18 СГ про надання дозволу на розробку проекту є іншим. При цьому, у вказаному листі відсутнє посилання на правові норми, на яких ґрунтуються такі вимоги ГУ Держгеокадастру у Сумській області. Крім того зазначає, що всі графічні матеріали без будь-яких зауважень погоджені структурним підрозділом відповідача.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що при розгляді проекту землеустрою було встановлено розбіжність щодо місця розташування земельної ділянки, на яку наказом від 19.09.2018 р. № 18-7314/16-18-СГ позивачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, та місця розташування земельної ділянки, зазначеного розробником у проекті землеустрою, через що було відмовлено в затвердженні проекту. Позивач звернулася до суду з вимогою зобов`язати відповідача примусово затвердити проект землеустрою, що є фактичним втручанням в дискреційні повноваження відповідача. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні представник позивача просив рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 скасувати, з підстав зазначених в апеляційній скарза та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасникв справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 19.09.2018 № 18-7314/16-18-СГ позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Низівської селищної ради Сумського району Сумської області орієнтовною площею 2,00 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

На підставі виготовленого та погодженого проекту в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 592475500:06:003:0041.

У січні 2019 року позивач подала відповідачу заяву про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Листом від 29.01.2019 р. № Д-483-616/21-19 відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Підставою вказано розбіжність щодо місця розташування земельної ділянки: відповідно до наказу від 19.09.2018 р. № 18-7314/16-18-СГ, яким позивачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, бажана до відведення земельна ділянка має інше місце розташування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Сумській області в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є правомірною.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини- це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

У частинах першій та третій статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно частин восьмої-десятої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України встановлено, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

За правилами частини другої статті 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема план відведення земельної ділянки, креслення перенесення меж земельної ділянки в натуру на місцевість, кадастровий план.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись 15 січня 2019 року до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області із заявою про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 додала оригінал документації із землеустрою, а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

За наслідками розгляду поданої заяви Головне управління Держгеокадастру у Сумській області листом від 29.01.2019 року вих. № Д-483-616/21-19 повідомило ОСОБА_2 про наявність розбіжностей щодо місця розташування земельної ділянки, оскільки відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області № 18-7314/16-18-СГ від 19.09.2018, яким надано дозвіл на розроблення землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність бажана земельна ділянка має інше місце розташування. Для вирішення питання по суті рекомендовано звернутись до виконавця робіт із землеустрою для доопрацювання згаданого проекту землеустрою відповідно до вимог чинного законодавства.

Однак, матеріалами справи встановлено, що за результатами проекту землеустрою структурним підрозділом відповідача, а саме Міськрайонним управлінням у м. Суми та Сумському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області погоджено план відведення земельної ділянки, креслення перенесення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, кадастровий план.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 наказу ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 19.09.2018 р. № 18-7314/16-18-СГ, керівнику Міськрайонного управління у м. Сумах та Сумському району ГУ Держгеокадастру у Сумській області при надходженні погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вказано зебезпечити в установленому законодавством порядку реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

На виконання вказаного наказу, земельна ділянка зареєстрована структурним підрозділом відповідача, а саме Міськрайонним управлінням у м. Суми та Сумському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області в Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом від 08.01.2019 за № НВ-019.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 ЗУ "Про Державний земельний кадастр", державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Відповідно до ч. 6 ст. 24 ЗУ "Про Державний земельний кадастр" підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Тобто, при реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі додатково перевірялось її місце розташування державним кадастровим реєстратором, та як наслідок підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації такої ділянки не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування, розмір земельної ділянки та кадастровий план без зауважень погоджені структурним підрозділом відповідача, у відповідності до вимог Земельного кодексу України.

Згідно ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встанволеному статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України, підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у затвердження проекту землеустрою Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повідомило ОСОБА_2 про наявність розбіжностей щодо місця розташування земельної ділянки, що, на її думку, не може бути підставою для такої відмови, оскільки вичерпний їх перелік встановлений ч. 8 ст. 118 та ч. 6 ст. 186-1 ЗК України.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи позивача, оскільки у листі від 29.01.2019 за № Д-483/616/21-19 ГУ Держгеокадастру і вказує, як підставу відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 19.09.2019, встановлення розбіжностей в наданому проекті документації із землеустрою.

Крім того, правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 (далі - Положення № 333) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2016 року за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру від 15 жовтня 2015 року № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

Отже, відповідно до положень вказаних нормативно-правових актів визначено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ. При цьому листи складаються у разі наданні відповіді на звернення громадян.

Таким чином, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його затвердженні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Вказані висновки повністю узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеними в постанові від 06.03.2019 за № 1640/2594/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, в даному випадку позивач звернувся до відповідача не із зверненнями, а із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідні управлінські рішення, в той час, як останній протиправно направив ОСОБА_2 відповіді у формі листів.

Колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його затвердженні у формі наказу, свідчить про протиправну бездіяльність уповноваженого органу.

Відповідно до приписів Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України "Про міжнародні договори та угоди".

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.

Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.

Частиною 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з`ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме, що за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, яка має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (див. Копецьки проти Словаччини ). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (див. Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету "в інтересах суспільства". Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто "справедливого співвідношення" між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.8 КАС України при вирішенні вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого права людини визнаються найвищими соціальними цінностями, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно з якою:

а) конвенційне поняття "майно" являє собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності (справа "Ганс-Адам ІІ проти Німеччини", заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 року п. 83);

б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа "Мельник проти України", заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13);

в) принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Водночас, слід враховувати, що згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Наведені обставини не враховано судом першої інстанції, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно положень ст. 317 КАС України з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми права та необхідність обрання найбільш ефективного та співмірного способу відновлення порушення прав та законних інтересів позивача, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Низівської сільської ради Сумського району Сумської області, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 року по справі № 480/1190/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Низівської сільської ради Сумського району Сумської області, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 21.10.2019 року