Справа № 641/675/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 р.Справа № 641/675/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Харківської митниці ДФС на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Григор`єв Б.П., м. Харків, повний текст складено 27.08.19 року по справі № 641/675/19

за позовом ОСОБА_1

до Харківської митниці ДФС

про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року та закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Харківської митниці Державної фіскальної служби України (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд:

-визнати протиправною та скасувати постанову про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року прийнятою заступником начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України -Волокітіним Є.П., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 485 Митного кодексу України, провадження у справі закрити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року та закриття провадження у справі задоволено частково.

Скасовано постанову у справі про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року прийнятою заступником начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України -Волокітіним Є.П., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 485 Митного кодексу України та надіслано справу на новий розгляд до Харківської митниці Державної фіскальної служби України.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення судових витрат понесених в зв`язку з наданням правової допомоги, просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року в частині стягнення судових витрат на правову допомогу та стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати, здійснені у зв`язку з наданням правової допомоги в розмірі 18000 грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що в підтвердження надання правової допомоги позивачем разом з позовною заявою було надано всі необхідні документи, детальний опис послуг було викладено в акті надання послуг, ціни зазначені в акті надання послуг є співмірними складності справи, витраченому часу адвоката та обсягу наданих послуг апелянту.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання Харківської митниці ДФС про залишення позову без розгляду та поновлено позивачу строк на подання позову щодо оскарження спірної постанови, оскільки, з огляду на час прийняття спірної постанови (20.03.2018) та час подання позову (01.02.2019), позовну заяву щодо оскарження спірного рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було подано з пропуском строку, передбаченого ч.2 ст. 286 КАС України, а причини наведені позивачем щодо поновлення такого строку є неповажними.

Також висновки суду першої інстанції про те, що докази, які були зібрані відповідачем до складання протоколу про порушення митних правил є недопустимими, оскільки одержані з порушення норм чинного законодавства відповідач вважає помилковими, оскільки діяльність компетентних осіб щодо збирання, оцінки та перевірки доказів передує складанню протоколу про порушення митних правил, який фактично фіксує закінчення стадії порушення митної справи.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, посилаючись на прийняття рішення з дотриманням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови в задоволенні позову, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача судових витрат понесених у зв`язку з наданням правової допомоги-без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача задоволенню не підлягають, вимоги апеляційної скарги відповідача задоволенню підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.10.2017 року до Харківської митниці ДФС надійшов лист від Департаменту патрульної поліції УПП у м. Харкові в якому зазначено, що інспектор роти 4 батальйону 2 лейтенант поліції Абдулов С.В. використовує в приватних цілях автомобіль «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 .

14.02.2018 року головним державним інспектором відділу оперативного реагування управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Харківської митниці ДФС Ревенко Миколою Івановичем складено протокол про порушення митних правил № 0287/80700/18 щодо громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ознаками ст. 485 Митного кодексу України.

20.03.2018 року постановою заступника начальника Харківської митниці ДФС- начальника УПМП та МВ Волокітіним Євгеном Петровичем громадянина України ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає суму 547297, 41 грн.

Скасовуючи постанову у справі про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року та надсилаючи справу на новий розгляд до Харківської митниці Державної фіскальної служби України суд першої інстанції виходив з того, що докази, зібрані відповідачем до складання протоколу про порушення митних правил, є недопустимими, оскільки одержані з порушенням порядку передбаченого ст. 488 МК України, що спричинило необ`єктивність та неповноту провадження у справі, оскільки такими діями відповідача порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом оскарження у справі є постанова про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року, прийнята заступником начальника Харківської митниці Державної фіскальної служби України -Волокітіним Є.П. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 485 Митного кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Суд апеляційної інстанції перевіривши оскаржуване рішення на відповідність критеріям, наведеним у ч.2 ст.2 КАС України приходить до висновку, що прийнято воно законно, виходячи з наступного.

Згідно постанови в справі про порушення митних правил №0287/80700/18 від 20.03.2018 року 17.10.2017 року до Харківської митниці ДФС надійшов лист Управління патрульної поліції у м. Харкові від 12.10.2017 року № 9612/41/14/03-2017 з інформацією щодо виявлення фактів використання співробітником патрульної поліції гр. ОСОБА_2 Вікторовичем транспортного засобу іноземної реєстрації марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 (країна реєстрації-Литовська Республіка) в особистих цілях. Під час проведення перевірки було встановлено, що транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 на митну територію України 01.08.2017 року громадянином Нігерії ОСОБА_3 в режимі «тимчасове ввезення» до 1 року в зоні діяльності Харківської митниці ДФС для особистих потреб.

В своїх поясненнях від 22.11.2017 року ОСОБА_1 повідомив, що факт користування ним на митній території України транспортним засобом марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 має випадковий характер, вказаним автомобілем він користувався на прохання свого знайомого гр. Нігерії та в його присутності, місцезнаходження вказаної особи та транспортного засобу станом на дату надання пояснень йому не відоме.

У поясненнях від 07.02.2018 року гр. Нігерії ОСОБА_3 повідомив, що він ввіз в Україну на своє ім`я транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 на прохання гр ОСОБА_4 ОСОБА_5 за грошову винагороду, при цьому на території України даним транспортним засобом не користувався, так як взагалі не має водійського посвідчення, а передав його відразу після ввезення ОСОБА_6 Абдулову ОСОБА_7 . Після цього, у даному транспортному засобі у якості пасажира він не переміщувався, документи на транспортний засіб у нього відсутні.

Вказаною постановою позивача у справі визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає суму 547297,41 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 544 Митного кодексу України серед основних завдань, покладених на органи доходів і зборів, є забезпечення правильного застосування, неухильного дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства України з питань державної митної справи, забезпечення виконання зобов`язань, передбачених міжнародними договорами України з питань державної митної справи, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил на всій території України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Питання тимчасового ввезення транспортних засобів врегульовано Конвенцією про тимчасове ввезення та Додатками до неї, ратифікованої Законом України від 24.03.2004 № 1661-ІV «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення».

Відповідно до ст.2 Конвенції кожна із Договірних Сторін зобов`язується надавати згоду на тимчасове ввезення товарів (у тому числі транспортних засобів), зазначених у Додатках до цієї Конвенції.

Відповідно до п «с» ч. 1 ст. 1 Глави І Додатку «С» Конвенції «приватне використання» транспортних засобів означає перевезення особою виключно для особистих потреб, за винятком будь-якого комерційного використання.

Статтею 5 Глави III Додатку «С» передбачено, що транспортні засоби для приватного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім`я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які постійно проживають на такій території.

На національному рівні питання тимчасового ввезення врегульовано ст. 380 МК України.

Відповідно до ч.1 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року.

Згідно з ч. 4. ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Відповідно до п. 8 ч.10 ст. 374 МК України при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, а також пальне, що міститься у звичайних баках таких транспортних засобів, встановлених заводом-виробником.

З аналізу наведених приписів Митного кодексу України слідує, що транспортні засоби тимчасово ввезені громадянами-нерезидентами на митну територію України строком до одного року для їхніх особистих потреб звільняються від оподаткування митними платежами та такі транспортні засоби не можуть бути передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 на митну територію України 01.08.2017 року було ввезено тимчасово з метою його особистого користування громадянином Нігерії ОСОБА_3 .

Згідно пояснень позивача від 22.11.2017 року, ОСОБА_1 факт користування ним на митній території України транспортним засобом марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 визнав, пояснив, що факт користування вказаним транспортним засобом має випадковий характер, оскільки вказаним автомобілем він користувався на прохання свого знайомого гр. Нігерії та в його присутності.

Отже, позивачем підтверджено факт використання транспортного засобу. Посилання позивача на те, що таке використання мало випадковий характер, спростовуються письмовими поясненнями громадянина Нігерії, який зазначив, що ввіз в Україну на своє ім`я транспортний засіб на прохання ОСОБА_1 за грошову винагороду, при цьому на території України даним транспортним засобом не користувався, так як взагалі не має водійського посвідчення, а передав його відразу після ввезення ОСОБА_1 Після цього, у даному транспортному засобі у якості пасажира він не переміщувався, документи на транспортний засіб у нього відсутні.

Враховуючи приписи ст. 380 МК України, колегія суддів зазначає, що право позивача щодо розпорядження таким транспортним засобом обмежено.

Згідно з п. 29 ст. 4 Митного кодексу України сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, є митними формальностями.

Згідно ст. 255 МК України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 4 МК України вільний обіг - обіг товарів, який здійснюється без обмежень з боку органів доходів і зборів України.

Згідно п. 57 ч. 1 ст. 4 МК України товари - будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

В даному випадку транспортний засіб не був випущений у вільний обіг зі сплатою митних платежів, отже митне оформлення автомобіля не було завершене.

Колегією суддів встановлено, що транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 на митну територію України 01.08.2017 року громадянином Нігерії ОСОБА_3 в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року».

Згідно ст. 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до пункту 2) частини першої статті 292 Митного кодексу України митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано.

Статтею 111 Митного кодексу України встановлено, що іноземні товари, поміщені у митний режим тимчасового ввезення, зберігають статус іноземних товарів.

За змістом пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підпунктом г) пункту 30.9 цієї ж статті Податкового кодексу України встановлено, що податкова пільга надається шляхом звільнення від сплати податку та збору.

Сукупний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що використання транспортного засобу особистого користування (який є товаром в розумінні пункту 57) частини першої статті 4 Митного кодексу України), іншою особою, крім тієї, яка здійснила ввезення такого транспортного засобу (тобто здійснила поміщення його в режим «тимчасового ввезення» і є відповідальною за його дотримання), становить порушення режиму тимчасового ввезення, яке, зокрема виявляється у використанні відповідного товару в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими надано пільги щодо оподаткування.

При цьому, суб`єктом відповідальності за таке протиправне використання товару (транспортного засобу особистого користування) є особа, яка здійснює таке використання.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 18.12.2018 року по справі №295/16296/16-а, яку відповідно до ч.5 ст.242 КАС України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією відповідача про те, що дії позивача щодо використання на митній території України транспортного засобу марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 є протиправними, оскільки вказаний автомобіль позивач для своїх особистих потреб особисто на територію України не ввозив, а згідно ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Отже, позивач неправомірно користувався транспортним засобом, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Відповідальність за використанні товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, передбачена ст. 485 Митного кодексу України.

Так, статтею 485 Митного кодексу України передбачено, що заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Стаття 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони правопорушення, зокрема позивачу інкриміновано використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Враховуючи, використання позивачем транспортного засобу, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, то колегія суддів приходить до висновку про правомірне притягнення позивача до відповідальності за ст. 485 МК України.

Оцінюючи доводи позивача, наведені в позові, про те, що оскаржувана постанова у справі про порушення митних правил була винесена за його відсутності колегія суддів зазначає наступне.

Примірник протоколу про порушення митних правил від 14.02.2018 року №0287/80700/ був направлений позивачу листом від 14.02.2018 року № 1358/00-5/20-70-20-04 та відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отриманий позивачем особисто 17.02.2018 року (а.с.118 т.1).

У вказаному протоколі була зазначена інформація про дату, час та місце розгляду справи, а саме 20.03.2018 року о 15:00 за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 370.

Проте, позивач до митниці не з`явився, будь-яких клопотань від нього не надходило.

Відповідно до ч.4 ст. 526 МК України справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Враховуючи, що позивач своєчасно був сповіщений про місце і час розгляду справи і від нього не надійшло клопотань про перенесення розгляду справи, то доводи позивача про те, що його не було повідомлено про розгляд справи та винесення оскаржуваної постанови є необгрунтованими.

Висновки суду першої інстанції про скасування оскаржуваної постанови грунтуються на тому, що докази, зібрані відповідачем до складання протоколу про порушення митних правил, є недопустимими, оскільки одержані з порушенням порядку передбаченого ст. 488 МК України, що спричинило необ`єктивність та неповноту провадження у справі, оскільки такими діями відповідача порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Проте, такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 494 МК України про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з ч. 1 ст. 488 МК України провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.

Таким чином, протокол про порушення митних правил складається після виявлення порушення митних правил.

Відповідно до протоколу про порушення митних правил до Харківської митниці ДФС листом від 17.10.2017 року від Управління патрульної поліції у м. Харкові надійшла інформація щодо виявлення фактів використання співробітником патрульної поліції Абдуловим С.В. транспортного засобу іноземної реєстрації в особистих цілях з долученням відеофайла.

Згідно бази даних митним органом було встановлено, що вказаний автомобіль був ввезений на митну територію України 01.08.2017 року громадянином Нігеріїї.

В позовній заяві позивач підтверджує, що відеофайл не містить жодного факту, який підтверджує керування позивачем транспортним засобом іноземної реєстрації.

Таким чином, станом на час отримання вказаного листа у відповідача були відсутні підстави для складання протоколу про порушення митних правил у зв`язку з відсутності належних та достовірних доказів вчинення позивачем порушення митного законодавства.

Лише після проведення опитування позивача та громадянина Нігерії ОСОБА_3 , які підтвердили факт використання автомобіля ОСОБА_1 , отримання документів які надавалися під час митного контролю громадянином Нігерії гр. Нігерії ОСОБА_3 , відповідачем будо встановлено факт порушення позивачем митного законодавства та відповідно з`явилися підстави для складання протоколу про порушення митних правил.

При цьому, колегія суддів зазначає, що протокол про порушення митних правил є документом, який фіксує факт, час та місце вчинення правопорушення, а проведення контрольно-з`ясувальних заходів це дії спрямовані на встановлення обставин справи про порушення митних правил, вони є двома різними юридичними фактами.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 18.12.2018 року по справі №533/499/16-а, яку відповідно до ч.5 ст.242 КАС України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Згідно правової позиції, наведеної у вказаному рішенні Верховного Суду протокол є процесуальним документом, що фактично фіксує закінчення стадії порушення адміністративної справи, у той час, як діяльність компетентних осіб, щодо збирання, оцінки та перевірки доказів передує складанню процесуального документа, який офіційно засвідчує факт неправомірних дій.

Частиною 2 статті 486 МК України передбачено, що провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням.

Згідно з ч.1 ст.508 МК України у справі про порушення митних правил процесуальні дії проводяться з метою отримання доказів, необхідних для правильного вирішення цієї справи.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до процесуальних дій належать:

1) складення протоколу про порушення митних правил;

2) опитування осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, свідків, інших осіб;

3) витребування документів, необхідних для провадження у справі про порушення митних правил, або належним чином завірених їх копій чи витягів з них;

4) тимчасове вилучення товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, та документів на них;

5) митне обстеження;

6) пред`явлення товарів, транспортних засобів і документів для впізнання;

7) експертиза;

8) взяття проб та зразків для проведення дослідження (аналізу, експертизи).

Отже, з аналізу наведених приписів Митного кодексу України слідує, що з метою отримання доказів, необхідних для правильного вирішення справи проводяться процесуальні дії, передбачені ст. 508 МК України.

До таких процесуальних дій відноситься, зокрема, складення протоколу про порушення митних правил.

Відповідно до ч.2 ст. 494 МК України протокол про порушення митних правил повинен містити такі дані:

1) дату і місце його складення;

2) посаду, прізвище, ім`я, по батькові посадової особи, яка склала протокол;

3) необхідні для розгляду справи відомості про особу, яка притягується до відповідальності за порушення митних правил, якщо її встановлено;

4) місце, час вчинення, вид та характер порушення митних правил;

5) посилання на статтю цього Кодексу, що передбачає адміністративну відповідальність за таке порушення;

6) прізвища та адреси свідків, якщо вони є;

7) відомості щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення та документів, вилучених згідно із статтею 511 цього Кодексу;

8) інші необхідні для вирішення справи відомості.

З аналізу наведених приписів Митного кодексу України слідує, що протокол повинен містити необхідні для правильного вирішення справи відомості.

Такі відомості встановлюються на підставі доказів, передбачених ст. 495 МК України.

Відповідно до ч.1 ст.495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються:

1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів;

2) поясненнями свідків;

3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності;

4) висновком експерта;

5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Зміст наведеної норм дає підстави дійти висновку, що доказами у справі про порушення митних правил можуть бути будь-які документи та інформація, у тому числі в електронному вигляді

З матеріалів справи слідує, що відповідачем було опитано позивача та гр. Нігерії, які надали свої письмові пояснення з приводу факту користування позивачем транспортним засобом марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , які є доказами в розумінні п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 495 МК України.

В поясненнях від 22.11.2017 року ОСОБА_1 повідомив, що факт користування ним на митній території України транспортним засобом марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 має випадковий характер, вказаним автомобілем він користувався на прохання свого знайомого гр. Нігерії та в його присутності.

У поясненнях від 07.02.2018 року гр. Нігерії ОСОБА_3 повідомив, що він ввіз в Україну на своє ім`я транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 на прохання гр ОСОБА_4 ОСОБА_5 за грошову винагороду, при цьому на території України даним транспортним засобом не користувався, так як взагалі не має водійського посвідчення, а передав його відразу після ввезення ОСОБА_6 Абдулову ОСОБА_7 . Після цього, у даному транспортному засобі у якості пасажира він не переміщувався, документи на транспортний засіб у нього відсутні.

Таким чином, з метою отримання доказів, необхідних для встановлення наявності або відсутності митного правопорушення, відповідачем правомірно було відібрано пояснення позивача та гр. Нігерії до складання протоколу про порушення митних правил.

Оцінюючи доводи позивача, наведені в позові про те, що відповідачем не доведено суму митних платежів через неправомірне визначення оціночної вартості транспортного засобу в розмірі 182432,47 грн на підставі звіту про оцінку майна, складеного на підставі договору №19/07-2017 від 10.01.2018, укладеного між ФОП « ОСОБА_8 » та Київською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, який є недопустимим доказом з огляду на те, що отриманий стороною, яка не уповноважена на проведення процесуальних дій визначених главою 71 МК України, а така вартість повинна бути визначена за результатами експертизи, яка проведена не була, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митної справи крім висновків експерта є інші документи або інформація, доказів в спростування оціночної вартості транспортного засобу марки «RENAULT KANGOO», VIN: НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , наведеної відповідачем у оскаржуваній постанові, позивачем не надано, суб`єкт оціночної діяльності, який склав звіт має відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційне свідоцтво.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про недопустимість зібраних у справі про порушення митних правил доказів до складання протоколу про порушення митних правил є помилковими.

За таких обставин колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Проте, посилання відповідача в апеляційній скарзі на безпідставне поновлення судом першої інстанції позивачу строку звернення до суду з вказаним позов, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на таке.

Приписами ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).

Відповідно до ч.1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З матеріалів справи слідує, що оскаржувана постанова винесена 20.03.2018 року, направлена позивачу 21.03.2018 р. разом з супроводним листом, однак вказана постанова не була вручена у зв`язку з поверненням поштового відправлення ( а.с. 110 т. 1).

31.10.2018 року позивачем відповідачу було подано заяву з якої слідує, що під час ознайомлення з матеріалами ВП №56394937 позивачу стало відомо про винесення відносно нього оскаржуваної постанови, просив надати оскаржувану постанову та матеріали справи про порушення митних правил для ознайомлення.

Зі скарги від 09.11.2018 року (а.с.23 т.1) слідує, що оскаржувану постанову позивач отримав 09.11.2018 року, проте матеріали справи для ознайомлення йому надані не були.

22.01.2019 року позивач знов звернувся до відповідача з заявою про надання для ознайомлення матеріалів справи про порушення митних правил.

З позовної заяви слідує, що 22.01.2019 року позивач особисто отримав матеріали справи про порушення митних правил для ознайомлення.

Листом митниці від 05.02.2019 року позивачу надано відповідь на лист від 22.01.2019 року та повідомлено про можливість особистого ознайомлення позивача з матеріалами справи 22.02.2019 року о 11 годині, також зазначено, що 21.11.2018 року з матеріалами справи про порушення митних правил знайомився представник позивача ОСОБА_9 , 30.01.2018 року матеріали справи про порушення митних правил для ознайомлення також було надано представнику позивача ОСОБА_10 (а.с. 210 т.1).

З позовом до суду позивач звернувся 01.02.2019 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Оскільки з матеріалами справи про порушення митних правил позивач особисто ознайомився 22.01.2019 року і саме з цього часу він був обізнаний про всі матеріали справи про порушення митних правил, з позовом до суду за захистом свої прав, свобод та інтересів звернувся 01.02.2019 року, то колегія суддів, враховуючи наведені обставини, та з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, вважає правильним висновки суду першої інстанції про поновлення позивачу строку на звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Харківської митниці ДФС задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.08.2019 року по справі № 641/675/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0287/80700/18 від 20.03.2018 року та закриття провадження у справі відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва А.О. Бегунц