Справа № 808/3612/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2019 року

Київ

справа №808/3612/15

адміністративне провадження №К/9901/12264/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В. та Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: ОСОБА_2 , Орендне підприємства "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року у складі судді Семененко М.О. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів Дадим Ю.М., Уханенка С.А., Богданенка І.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області (далі - відповідач), за участі третіх осіб: ОСОБА_2 (далі також - третя особа, ОСОБА_2 ), Орендного підприємства "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" (далі також - третя особа, ОП «ЗМБТІ»), в якому просив:

- визнати протиправними дії ОП "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" щодо проведення поновлення реєстрації за ОСОБА_2 прав власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис про поновлення реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- зареєструвати право власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що реєстратором ОП «ЗМБТІ» 24 травня 2011 року незаконно поновлено реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Зазначає, що рішенням суду, на підставі якого поновлено право власності на спірний об`єкт нерухомості, не вирішувалось питання щодо поновлення реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ОП "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" щодо проведення поновлення реєстрації за ОСОБА_2 прав власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано запис про поновлення реєстрації на об`єкт нерухомості розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що правові підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_2 у реєстраційного органу були відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 15 липня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 808/3612/15, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак, розгляд справи цим судом не був закінчений.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року прийнято до свого провадження справу № 808/3612/15 та запропоновано сторонам надати відзиви на касаційні скарги.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31 серпня 2007 року Вільнянським районним судом Запорізької області винесено рішення по справі № 2-1288/2007, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме: будівля вагова з автовагами - інв. № 1863 і 616 - літера «А», будівля зерноскладу - інв. № 530 літера «Б», будівля зерноскладу - інв. № 547 - літера «Г», будівля автовагів - інв. № 1851 літера «В», будівля зерноскладу - інв. № 679 літера «Д», зерноочищувач ЗАВ-20 - інв. № 707 літера «Ж», літера № 6, будівля зерноскладу - інв. № 643 літера «З», огорожа - інв.№ 808 номер по плану «№ 1-5», навіс - інв. № 800 літера «И», розташованого по АДРЕСА_1 .

22 жовтня 2007 року реєстратором ОП «ЗМБТІ» прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3

18 січня 2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: будівля вагова з автовагами - інв. № 1863 і 616 - літера «А», будівля зерноскладу - інв. № 530 літера «Б», будівля зерноскладу - інв. № 547 - літера «Г», будівля автовагів - інв. № 1851 літера «В», будівля зерноскладу - інв. № 679 літера «Д», зерноочищувач ЗАВ-20 - інв. № 707 літера «Ж», літера № 6, будівля зерноскладу - інв.№ 643 літера «З», огорожа - інв.№ 808 номер по плану «№ 1-5», навіс - інв. № 800 літера «И», розташованого по АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 травня 2010 року у справі № 2-872/2010 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкти нерухомості, розташовані по АДРЕСА_1 .

02 липня 2010 року реєстратором ОП «ЗМБТІ» прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .

Крім того, судом встановлено, що 28 жовтня 2010 рішенням Апеляційного суду Запорізької області частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 серпня 2007 року у справі № 2-1288/2007, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на спірний об`єкт нерухомості.

Також судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2011 року у справі № 22-677/2011 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 травня 2010 року у справі № 2-872/2010, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно відмовлено.

05 листопада 2010 року ОСОБА_2 звернувся до ОП «ЗМБТІ» з заявою про реєстрацію прав власності на спірний об`єкт нерухомості, разом з тим, рішенням реєстратора ОП «ЗМБТІ» від 09 листопада 2010 року ОСОБА_2 відмовлено в державній реєстрації прав.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 травня 2011 року ОСОБА_2 повторно звернувся до ОП «ЗМБТІ» із заявою про проведення державної реєстрації прав на спірний об`єкт нерухомості та 24 травня 2011 року за ОСОБА_2 було поновлено право власності на об`єкти інв. №№ 707, 1863, 616, 1851, 530, 679, 547, 643, розташовані за адресою: по АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи судами встановлено, що 20 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до ОП «ЗМБТІ» із заявою про поновлення за ним державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

24 травня 2011 року рішенням реєстратора ОП «ЗМБТІ» поновлено реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Позивач, не погодившись з діями ОП «ЗМБТІ» щодо поновлення реєстрації права власності та рішенням відповідача про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , звернувся з позовом до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що на час поновлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 , реєстратор ОП «ЗМБТІ» діяв відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (далі - Тимчасове положення), яке дійсно передбачало можливість поновлення права власності на підставі заяви заінтересованої особи, до якої додається рішення суду. Саме норми Тимчасового положення підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, а не положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як вважає скаржник.

19 серпня 2016 року від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якій зазначено, що попередній витяг про право власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості не скасовано жодним рішенням суду, тому у ОСОБА_2 немає жодних підстав для звернення про поновлення держреєстрації, таким чином відповідач ОП «ЗМБТІ» витлумачив права заявника самостійно та поновив реєстрацію за ОСОБА_2 неправомірно.

15 жовтня 2019 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких наголошується на законності рішень судів попередніх інстанцій та підтримуються доводи заперечення від 19 серпня 2019 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, в якій зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року не відповідають, а вимоги касаційної скарги є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками судів колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із визнанням протиправними дій державного реєстратора ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», які полягають у поновленні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості. Разом з тим, з висловлених позивачем у ході розгляду справи доводів вбачається, що основним мотивом звернення до суду стало порушення права власності позивача на об`єкт нерухомості.

Відносини, пов`язані з набуттям та припиненням права власності на нерухоме майно, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У справі, що розглядається, оскаржується правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на об`єкт нерухомого майна. Відтак, цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір щодо правомірності набуття права власності на об`єкти нерухомого майна не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо правомірності набуття права власності на об`єкт нерухомого майна. Крім того, сторони не інформували Суд про розгляд цього спору в інших судах.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметна підсудність, юрисдикція цивільних прав передбачена у частині першій статті 15 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Важливо, що на момент прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі, Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 09 вересня 2008 року у справі № 21-1883во07, від 02 березня 2010 року у справі № 3-472к10, від 11 квітня 2017 року у справі № 808/2298/15 та від 24 січня 2017 року у справі № 815/6165/14, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме правомірності поновлення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості.

Аналогічна правова позиція щодо визначення судової юрисдикції у справах з аналогічним предметом позову міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 809/973/14, від 13 листопада 2018 року у справі № 809/649/14, від 21 листопада 2018 року у справі № 804/3086/16.

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.

Таким чином, сформована відповідно до статей 37, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 346 КАС України практика Великої Палати Верховного Суду (постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, що забезпечує, зокрема, здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права) стосовно обов`язку касаційного суду, встановивши порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, закривати провадження у справі незалежно від доводів касаційної скарги, має вже сталий характер.

Метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.

Зокрема, Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів ОСОБА_10 (Нідерланди), ОСОБА_11 ( Швейцарія ), ОСОБА_7 ( Сполучене Королівство ), ОСОБА_9 (Фінляндія); п. 44-50).

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною першою статті 354 КАС України встановлено, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю, оскільки спір у цій справі має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити, що спір може бути розглянуто, зокрема, за правилами цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко