Справа № 815/6861/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/6861/15

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 09 липня 2019 року
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Крусяна А.В., Ступакової І.Г.,

при секретарі Голобородько Д.В.,

за участі:

апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, за участі третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про проходження публічної служби,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Суворовському районному відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головному управлінню Національної поліції в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказу № 1500 о/с від 04 листопада 2015 року, в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України за скороченням штатів з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області; поновлення на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з 07 листопада 2015 року; зобов`язання ГУ НП в Одеській області прийняти заяву та розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до п.9 розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні НП в Одеській області та видати відповідний наказ; визнання періоду часу з 07 листопада 2015 року по дату поновлення на посаді вимушеним прогулом; стягнення з Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за період з 07 листопада 2015 року по 18 червня 2019 року, у сумі 220 755,23 грн; стягнення з ГУ МВС на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, у сумі 200 000,00 грн.; зобов`язання ГУ МВС в Одеській області зробити запис в трудовій книжці та особовій справі ОСОБА_1 про поновлення на службі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 1500 о/с від 04 листопада 2015 року, в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України за скороченням штатів з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з 07 листопада 2015 року; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, за період з 07 листопада 2015 року по 08 липня 2019 року, у сумі 134 927,38 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції зроблено невірний розрахунок суми грошового забезпечення позивача, що підлягає стягненню на його користь за час вимушеного прогулу, так як така сума мала розраховуватись з урахуванням кількості календарних, а не робочих днів вимушеного прогулу.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції у своїх розрахунках не враховано того, що з 2018 року піднято мінімальну заробітну плату до суми, вищої ніж середньомісячний заробіток позивача, а тому саме розмір мінімальної заробітної плати має братись до уваги при здійсненні розрахунку грошового забезпечення позивача, починаючи з 01 січня 2018 року.

При цьому, апелянт вважає що середній заробіток мав стягуватись на його користь з Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області у якому він проходив службу, а не з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Також, апелянт вважає, що належним засобом захисту його порушених прав у межах спірних правовідносин є зобов`язання ГУНП в Одеській області розглянути його кандидатуру для зайняття вакантних посад поліцейських.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не надано оцінку завданій йому моральній шкоді у спірних правовідносинах.

В свою чергу, ГУ МВС України в Одеській області подано відзив на вказану апеляційну скаргу з якого вбачається, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з нього середній заробіток на користь позивача, а також про те, що позивачем не доведено належним чином факт завдання йому моральної шкоди.

Крім того, ГУ НП в Одеській області подано відзив на вказану апеляційну скаргу з якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ГУНП в Одеській області, так як позивач не перебував з ним у трудових відносинах, а як наслідок не може бути призначеним на посаду, в обхід встановленої процедури.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління МВС України в Одеській області № 1500 о/с від 04 листопада 2015 року, згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI ЗУ «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», звільнено з 06 листопада 2015 року у запас ЗС (через скорочення штатів) оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГКМВС України в Одеській області капітана міліції ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин справи судом першої інстанції зроблено висновок про часткове задоволення позовних вимог, поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яким погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку, в межах поданої позивачем апеляційної скарги не оскаржено висновків суду першої інстанції про скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби та поновлення його на посаді, а тому колегією суддів не надається правова оцінка вказаним висновкам суду при розгляді апеляційної скарги позивача.

В свою чергу, надаючи правову оцінку вимогам апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В свою чергу, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому, згідно пп. «з» п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно абз. 4 п. 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно абз. 8 п. 2 Порядку, у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Колегією суддів встановлено, що у листопаді 2015 року позивача звільнено з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Хаджибеївського відділу міліції Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, за період з 07 листопада 2015 року по 08 липня 2019 року (917 робочих днів), у розмірі 134 927,38 грн.

В даному випадку, оскаржуючи рішення суду першої інстанції позивач вважає, що сума його середнього заробітку мала розраховуватись з урахуванням кількості календарних, а не робочих днів його вимушеного прогулу.

В свою чергу, надаючи правову оцінку посиланням позивача у цій частині колегія суддів вважає за необхідне погодитись з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 для здійснення розрахунку середнього заробітку позивача, як загального нормативно-правового акту, чинного на момент звільнення позивача зі служби.

При цьому, з аналізу вищевикладених положень Порядку обчислення середньої заробітної плати вбачається, що для розрахунку середнього заробітку особи необхідно враховувати кількість робочих днів у відповідному періоді вимушеного прогулу особи.

Внаслідок чого, колегія суддів вважає вірним здійснений судом першої інстанції розрахунок середнього заробітку позивача, з урахуванням кількості робочих днів у періоді його вимушеного прогулу.

В свою чергу, є безпідставними посилання позивача на факт підняття у 2018 році мінімальної заробітної плати до суми, вищої ніж середньомісячний заробіток позивача, так як у межах спірних правовідносин судом не здійснюється обрахунок розміру грошового забезпечення позивача, а здійснюється лише обрахунок його середнього заробітку, виходячи з розміру його грошового забезпечення, отриманого за 2 останні місяця служби.

Крім того, є безпідставними посилання сторін на необхідність стягнення середнього заробітку з Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, а не з ГУ МВС України в Одеській області, з огляду на наступне.

В даному випадку, посада позивача входила до штату ГУ МВС України в Одеській області.

При цьому, Суворовський РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області є структурним підрозділом ГУ МВС України в Одеській області, який фінансується за рахунок його бюджетних асигнувань.

Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що саме Головне управління МВС України в Одеській області є розпорядником відповідних бюджетних коштів, а як наслідок є належним відповідачем у даній справі, в частині вимог щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зобов`язання ГУ НП в Одеській області прийняти заяву та розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади поліцейського.

В даному випадку, за наслідком розгляду справи судами не встановлено факту подання позивачем рапорту про бажання проходити службу в поліції, а як наслідок його змісту.

При цьому, вказане питання може вирішуватись відповідачами у праві за наслідком фактичного поновлення позивача на посаді та дослідження відповідності його кандидатури вимогам для поліцейських, встановлених ЗУ «Про національну поліцію».

Крім цього, щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, за приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Крім того, варто зазначити, що факт завдання відповідної моральної шкоди має існувати саме на момент виникнення спірних правовідносин.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що незаконні дії відповідачів призвели до порушення його права на працю, втрати нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

В даному випадку, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає, що сам по собі факт незаконного звільнення позивача зі служби не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди.

В свою чергу, факт поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку є достатнім способом поновлення його порушеного права на працю.

При цьому, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом винесенням відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Крім того, колегією суддів не приймаються посилання позивача на тривалість спірних правовідносин та на втрату ним потенційної вигоди, у період з 2015 по 2019 роки, так як вказані обставини не існували на момент виникнення спірних правовідносин, а як наслідок не могли завдати позивачу моральну шкоду.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Головуючий Яковлєв О.В.
Судді Крусян А.В. Ступакова І.Г.