Справа № 300/64/19
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7157/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Івано-Франківської митниці ДФС на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (головуючий суддя Григорук О.Б., м. Івано-Франківськ, повний текст складено 27.05.2019) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС про визнання протиправним, скасування наказу від 04.12.2018 року № 6003-к, поновлення на роботі та стягнення заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС в якому просила визнати протиправним, скасувати наказ відповідача №603-к від 04.12.2018, поновити з 21.06.2017 її на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС України, стягнути середньомісячний заробіток за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830,48 грн, стягнути компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік в сумі 14942,46 грн., стягнути компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в сумі 11111,06 грн, стягнути моральну шкоду в сумі 80000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС №603-к від 04.12.2018 «Про припинення державної служби». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Івано-Франківська митниця ДФС оскаржили його в апеляційному порядку вважають, що таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення у частині: поновлення ОСОБА_1 з 21.06.2017 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС; стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2017 по 04.12.2018, в сумі 203 830 (двісті три тисячі вісімсот тридцять) гривень 48 копійок та в подальшому за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення її на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДВС; стягнення моральної шкоди в сумі 80000,00 грн, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Івано-Франківська митниця Державної фіскальної служби України просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 в частині задоволення позовної вимоги про скасування наказу Митниці від 04.12.2018 №603-к. та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду обґрунтовано тим, що наказ відповідача від 04.12.2018 про припинення державної служби позивача з 21.06.2017, тобто з дати, що передує даті прийнятого наказу понад півтора року, свідчить про прийняття такого рішення поза межами розумних строків, суперечить вимогам Кодексу законів про працю України та унеможливлює їх реалізацію, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, позивач не перебувала в стані тимчасової непрацездатності протягом терміну, визначеного частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» (150 календарних днів протягом року) у році, що передував прийняттю оскаржуваного наказу, тобто з 04.12.2017 по 04.12.2018, тобто обставини, які передбачені вказаною нормою закону відсутні.

В той же час, суд першої інстанції вважає, що поняття «припинення державної служби» та «звільнення» не є тотожними. Оскільки спірним наказом не вирішено питання звільнення позивача з займаної посади, він не тягне за собою звільнення позивача із посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.07.2017, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на ній задоволенню не підлягають. Відповідно також не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо стягнення компенсацій за затримку розрахунку при звільненні та за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку. Відмова у задоволенні вимог щодо стягнення середньомісячного заробітку мотивована відсутністю позивача на роботі протягом періоду з 21.04.2017 по 04.12.2018, а отже відсутністю у відповідача підстав для нарахування та проведення цих виплат.

З 01.08.2001 вона перебувала на роботі в органах Державної митної служби, з 06.02.2008 - в Івано-Франківської митниці. Відповідно до наказу від 07.05.2015 № 61-к її переведено з 13.05.2015 на посаду заступника начальника митного поста «Івано-Франківськ-центральний» - начальника відділу митного оформлення №1 Івано-Франківської митниці ДФС. Наказом від 18.11.2016 №461-к переведена з 21.11.2016 на посаду начальника відділу митного оформлення №1 МП «Івано-Франківськ-центральний».

Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України від 04.12.2018 №603-к з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС. Припинення державної служби відбулось на підставі частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Трудову книжку з відповідним записом в день звільнення вона не отримувала, оскільки про наявність оскаржуваного наказу її не було відомо, а зі змістом наказу ознайомилась 15.12.2018, коли отримала від відповідача рекомендований лист №057.

Відповідно до вимог частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Як вбачається зі змісту спірного наказу Івано-Франківської митниці ДФС з нею припинено державну службу з 21.06.2017. Даний факт встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами. Пунктом 2 даного наказу зобов`язано відділ фінансування, бухгалтерського обліку та звітності у разі наявності невиплачених коштів провести з ОСОБА_2 розрахунок відповідно до вимог ст.ст.47,116 КЗпП України в межах службової компетенції.

У спірних правовідносинах підставою звільнення стало перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності у періоді з 30.08.2016 по 19.05.2017 (177 календарних днів), тобто оскаржуваний наказ від 04.12.2018 прийнятий через півтора року після виникнення обставин, які б могли слугувати підставою для застосування частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу». Судом першої інстанції зроблено правомірний висновок щодо відсутності обставин, передбачених частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», у році, що передував прийняттю оскаржуваного наказу, оскільки в період з 04.12.2017 по 04.12.2018 вона не перебувала в стані тимчасової непрацездатності. В той же час судом не надано оцінки тому факту, що початок обліку днів тимчасової непрацездатності починається з дня призначення (переведення) позивача на нову посаду, а саме начальника відділу митного оформлення №1 МП «Івано-Франківськ - центральний», тобто з 21.11.2016. В цьому випадку термін перебування позивача в стані непрацездатності у вказаному періоді (з 21.11.2016 по 19.05.2017) згідно відповідних листків становить 108 календарних днів, тобто менше строку, визначеного частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення державної служби та звільнення з посади державного службовця не є тотожними поняттями, оскільки звільнення з посади не свідчить про припинення державної служби, однак припинення державної служби унеможливлює перебування особи на відповідній посаді. При цьому суд зазначає, що саме спірним наказом від 04.12.2018 не вирішено питання звільнення позивача з займаної посади та не визначена дата такого звільнення.

З даним висновком суду апелянт не погоджується, бо припинення державної служби є закінчення відносин служби, які виникли між громадянином та державним органом з моменту набуття статусу державного службовця і тривали протягом періоду її проходження. Державна служба є різновидом трудової діяльності, відносини державної служби як окремий різновид трудових відносин потрапляють під регулюючий вплив законодавства про працю, але з певною специфікою. Зокрема, державні службовці, як і інші працівники, можуть бути звільнені на умовах і в порядку, передбаченому трудовим законодавством України.

Тобто, у відносинах з питань публічної служби важливим також є дотримання гарантій при прийняті на роботу та звільненні з роботи, визначених Кодексом законів про працю України.

Зокрема, з Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №753/1 1/13-10 від 26.05.2010 «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» передбачено, що судам необхідно виходити з того, що підстави припинення служби діляться на загальні, передбачені КзПП України, та спеціальні, передбачені відповідними законами України, зокрема Законом України «Про державну службу». При цьому пріоритетним є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосування лише у тих випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин.

Припинення державної служби з ініціативи державного органу в контексті частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» та наказу Івано-Франківської митниці ДФС №603 від 04.12.2018 передбачає фактичне звільнення державного службовця з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - Центральний».

Наказом ДФС України №421 від 15.06.2017 передбачено, що посада начальника відділу митного оформлення ДФС є посадою державного службовця категорії «Б». Тобто, припинення державної служби автоматично забороняє працівнику митниці виконувати свої посадові обов`язки та взагалі робить неможливим його службу в органах митниці ДФС.

Правовий статус відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано- Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС (на момент виникнення спірних правовідносин), посадові права та обов`язки, процедури, які здійснює начальник відділу, його відповідальність встановлені Положенням про відділ митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, затвердженим в.о. начальника Івано-Франківської митниці ДФС В.В. ІІІайдою.

Відповідно до пункту 3.1. Положення керівництво Відділом здійснює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади наказом начальника митниці.

Наказом №603-к від 04.12.2018 Івано-Франківської митниці ДФС ОСОБА_1 з 21.06.2017 припинено державну службу, тобто де-юре і де-факто її звільнено з роботи (посади), оскільки начальником відділу митного оформлення ДФС може бути виключно державний службовець, який склав присягу державного службовця, відповідає кваліфікаційним вимогам, що передбачено Законом України «Про державну службу» та виконує свої посадові обов?язки, передбачені внутрішніми документами організації.

Факт її звільнення не заперечувався відповідачем у наданих ним поясненнях та документах по справі. В особовій картці ОСОБА_1 №367 в графі «дата і причини звільнення» 21 червня 2017 року зазначено датою припинення державної служби відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Жодної вакантної посади державного службовця чи взагалі будь-якої роботи в структурі Івано-Франківської митниці ДФС її не було запропоновано, що виключає можливість існування подальших трудових відносин в будь-якій формі, на неї не поширювались жодні соціальні гарантії для працівників, передбачені Митним кодексом України, Кодексом про працю України, іншими нормативними актами. Не зазначення в наказі від 04.12.2018 №603-к, що припинення державної служби відбувається шляхом звільнення з займаної посади є недосконалістю наказу і не може бути належним та достатнім обгрунтуванням висновку суду щодо невирішення останнім питання щодо її звільнення. Щодо дати звільнення, то судовим рішенням її чітко встановлено -21.06.2017.

Крім того, ст. 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Віповідно до наказу №603-к від 04.12.2018 датою фактичного звільнення (припинення державної служби) ОСОБА_1 є 21.06.2017. Даний факт встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем. Підтвердженням цього є також лист міжрегіонального управління Національного агентства з питань державної служби в Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях від 29.10.2018 №204/Т01004-18, згідно зх. яким днем звільнення є фактична дата, відображена як день звільнення у розпорядчому акті про припинення державної служби ОСОБА_1 , виданому Івано-Франківською митницею ДФС.

Трудову книжку з відповідним записом в день звільнення вона не отримала, про наявність оскаржуваного наказу не було відомо, зі змістом наказу ознайомилась 15.12.2018 - в день отримання листа Івано-Франківської митниці ДФС від 05.12.2018 №1826/10/09-70-04-47 (рекомендований №057). Цим же листом її запропоновано прибути в Івано-Франківську митницю ДФС (м. Івано-Франківськ, вул. Короля Данила, 20) для отримання трудової книжки, тобто про факт звільнення та необхідність забрати трудову книжку стало відомо через 17 місяців після звільнення.

Згідно з частиною 5 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Спеціальне законодавство, яким врегульовано питання публічної служби, не містить правових приписів щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, які є загальними нормами у відношенні до спеціальних норм сфери публічних відносин.

Відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Згідно з пунктом 4.2. Інструкції якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Івано-Франківська митниця ДФС всупереч вказаним нормативно-правовим актам повідомила позивача про факт звільнення та необхідності отримання трудової книжки тільки в грудні 2018 року. Таким чином, з вини Івано-Франківської митниці ДФС вона перебувала у вимушеному прогулі щонайменше на протязі 17 місяців та не мала за цей період жодної можливості отримати своєчасно трудову книжку, а отже влаштуватись на нову роботу (трудову книжку не отримано до цього часу), чим порушено її право на працю.

Вважає, що Івано-Франківською митницею ДФС не вжито вичерпних заходів щодо видачі трудової книжки в день звільнення, чим допущено грубі порушення законодавства про працю та зайнятість населення, а тому є всі підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції середній заробіток був розрахований за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 (до дня видачі спірного наказу). Розрахунок проведено відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 та становить 203 830 грн 48 коп.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням викладеного та обставин справи, задля повного захисту порушених прав та інтересів позивача, вважає, що у суду апеляційної інстанції є всі правові підстави для виходу за межі позовних вимог та винесення рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано- Франківської митниці ДФС.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції відмовив також у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 80000 гривень, обґрунтовуючи тим, що позивач посилається на обставини, які передували прийняттю оскаржуваного наказу, зокрема на події, які мали місце в червні - липні 2017 року та протягом 2017-2018 років, що в свою чергу виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям наказу №603-к від 04.12.2018 та завданою моральною шкодою, на яку посилається позивач.

Однак моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналогічні норми містить і вказаній вище Постанові Пленуму Верховного Суду України.

Тивалий час (з початку 2017 року) внаслідок протиправних дій відповідача щодо реорганізації посади, яку вона займала, вона перебуває в постійному емоційному стресі та напрузі, в тому числі через судовий спір між позивачем та відповідачем з цього приводу (справа №809/620/17). Наслідком цього були тривалі розлади здоров`я та відповідно перебування у стані тимчасової непрацездатності.

Крім того, в період з 21.06.2017 по 14.07.2017 (після звільнення) вона перебувала на лікарняному в Івано-Франківській ОКЛ у зв`язку із погіршенням здоров`я, на який вплинув морально-психологічний стан внаслідок виведення за штат і відсутності запропонованої посади та облаштованого робочого місця.

В подальшому протягом 2017-2018 років вона систематично перебувала у настороженості, агресії, депресивного стану з причин, що за цей час відповідач не зміг визначити її правовий статус, наявність чи відсутність нових відносин між ними. Особливо цей стан погіршився, починаючи з грудня 2018 року після ознайомлення із наказом про звільнення з роботи. Вона не може сприйняти та усвідомити той факт, що внаслідок протиправних дій відповідача її більш ніж півтора року фактично позбавили можливості працювати або працевлаштуватись на іншу роботу, брати участь у матеріальному забезпечення себе та свою сім`ї. Її стан дуже негативно впливає як на відносини всередині сім`ї, так і поза її межами - в стосунках з друзями, знайомими, вона змушена постійно звертатись до психолога.

Тому не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям наказу №603-к від 04.12.2018 та завданою моральною шкодою.

Враховуючи наведене, вважає, що її заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 80 000 гривень

Івано-Франківська митниця ДФС в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 з 21.11.2016 переведена з посади заступника начальника митного поста «Івано-Франківськ-центральний» - начальника відділу митного оформлення № 1 на посаду начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний», відповідно до її заяви про переведення від 18.11.2016.

З метою поліпшення організації роботи Івано-Франківської митниці ДФС відповідно до наказу ДФС України від 12.09.2016 № 764 «Про внесення змін до наказу ДФС від 11.01.2016 № 17», та у зв`язку із і затвердженням Головою ДФС України 28.12.2016 Організаційної структури Івано-Франківської митниці ДФС на 2017 наказано ввести в дію Організаційну структуру Івано-Франківської митниці ДФС на 2017 рік (наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 04.01.2017 №3).

21.02.2017 р. наказом №30 введено в дію штатний розпис Івано-Франківської митниці ДФС. Посада ОСОБА_1 , згідно штатного розпису на 2017 була скорочена, натомість введено штатну одиницю заступника начальник митного поста «Івано-Франківськ-центральний» - начальника відділу митного оформлення № 1.

Відповідно до частини першої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці до такого вивільнення. Попередження ОСОБА_1 не надавалось, оскільки з 20.12.2017 по 06.01.2017 працівниця перебувала у відпустці, а з 24.01.2017 по 19.05.2017 перебувала в стані тимчасової непрацездатності, а з 22.05.2017 по 20.06.2018 у відпустці.

Питання щодо визначення правового статусу ОСОБА_1 та можливості запропонувати їй посади, вирішені постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 у справі №809/620/17, а саме:

«Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідно до частини першої ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Однак попередження позивачу не надавалось, оскільки з 20.12.2017 по 06.01.2017 працівник перебувала у відпустці, а з 24.01.2017р. на лікарняному.

Стверджує, що жодного порушення норм чинного законодавства немає, так як після виходу на роботу попередження працівника буде зроблено не пізніше ніж за два місяці до вивільнення та матиме персональний характер.

Таким чином, висновок суду першої інстанції є передчасним, так як позивач ще не повідомлений про вивільнення, тому і надання відповідних пропозиції про зайняття іншої посади у митного органу відсутні.

Відтак, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про порушення трудових прав позивача є передчасним, так як позивач ще не повідомлений про вивільнення, тому і надання відповідних пропозицій про зайняття іншої посади у митного органу відсутні.».

Також, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 звільнена на підставі частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу», а не з підстав скорочення посади. 21.06.2017 ОСОБА_1 станом на 9:00 не приступила до виконання службових обов`язків, у зв`язку із чим начальником митного поста «Івано- Франківськ - центральний» про вказаний факт підготовлено та направлено начальнику митниці службову записку №150/09-70-61-01-56 від 21.06.2017. У результаті опрацювання вказаної службової записки, сектор по роботі з персоналом отримав в усному порядку відомості про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. Після цього в телефонному режимі ще кілька разів повідомлялась інформація про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності.

В подальшому секторем по роботі з персоналом скеровувались листи (№741/10/09-70-04-44 від 30.06.2017, №798/10/09-70-10-12 від 18.07.2017, №1141/10/09-70-04-44) ОСОБА_1 з проханням з`явитись за адресою Івано-Франківської митниці ДФС для отримання повідомлення про наступне вивільнення, проте ці листи повертались у зв`язку із закінченням строку зберігання.

29.11.2017 ОСОБА_1 скеровано лист № 1345/10-09-70-10-12, яким проінформовано, що 30.11.2017 буде проводитись перевірки наявності в сейфі номерної печатки, закріпленої за ОСОБА_1 , цей лист також повернувся у зв`язку із закінченням строку зберігання. Проте, на вказану вище перевірку з`явився чоловік ОСОБА_1 , який повідомив, що йому невідоме місцезнаходження ОСОБА_1 та причини її відсутності на робочому місці.

Івано-Франківська митниця ДФС не раз намагалась встановити місцезнаходження ОСОБА_1 , скеровуючи листи до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (№23/91/09-70- 04-47 від 14.02.2018), до Відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Івано-Франківській області (№175/7/09-70-04-47 від 09.02.2018). Проте місцезнаходження останньої так і не було встановлено цими органами.

На повторне звернення Івано-Франківської митниці ДФС, 25.09.2018 листом №29751/7/99-99-22-09-17 відділ оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України надано інформацію про те, що на неодноразові дзвінки працівників ГУВБ на контактні номери телефонів ОСОБА_1 відповіді не було. Також 17.09.2018 працівники ГУВБ здійснили виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 , під час якого чоловік ОСОБА_4 відмовився надавати будь-яку інформацію щодо довготривалої відсутності дружини на роботі, а також щодо її місця перебування.

Івано-Франківська митниця ДФС з 04.11.2017 складала акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Аналіз статті 87 Закону України «Про державну службу» вказує на відсутність обов`язку роботодавця отримувати згоду профспілкового органу на звільнення працівника з підстав, визначених частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу».

Щодо обрахунку днів нез`явлення ОСОБА_1 на роботі то апелянт зазначає, що остання перебувала в стані тимчасової непрацездатності та не з`являлась на службу 178 календарних днів протягом року з 30.08.2016 по 19.05.2017, а саме: Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 475255 з 30.08.2016 по 28.09.2016 - 30 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 349727 з 29.09.2016 до 13.10.2016 - 15 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 471539 з 17.10.2016 по 04.11.2016 - 19 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 475293 з 07.11.2016 по 12.11.2016 - 6 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 471606 з 24.01.2017 по 17.02.2017 - 25 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 475462 з 20.02.2017 по 10.03.2017 - 19 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 246384 з 13.03.2017 по 30.03.2017 - 18 календарних днів. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 246385 з 31.03.2017 по 23.004.2017 - 24 календарних дні. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 296110 з 24.04.2017 по 05.05.2017 - 12 календарних дні. Згідно листка тимчасової непрацездатності АДД 297316 з 10.05.2017 по 19.05.2017 - 10 календарних дні.

Усі листки тимчасової непрацездатності за вказані вище періоди були надані ОСОБА_1 Івано-Франківській митниці ДФС. Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Як зазначає колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 справі №815/3259/17:

«Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

При цьому, наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.»

Івано-Франківська митниця ДФС неодноразово скеровувала листи до Департаменту охорони здоров`я та Міністерства охорони здоров`я з метою встановити, чи має право ОСОБА_1 на більш тривалий строк збереження роботи, проте такого права не встановлено. Також і позивачем в судовому засіданні не надано доказів про наявність в ОСОБА_1 права на встановлення більш тривалого строку збереження місця роботи.

Оскільки, звільнення особи є правом, а не обов`язком роботодавця, то таке звільнення може відбуватись в будь-який період після встановлення довготривалої відсутності особи. Івано-Франківська митниця ДФС вживала необхідних заходів для встановлення місця знаходження ОСОБА_1 та з`ясуванню причин її відсутності на робочому місці. У зв`язку із тим, що Митниці не надано доказів поважності причин пропуску служби ОСОБА_1 з 21.06.2017, саме ця дата стала днем звільнення останньої.

Варто зауважити, що позивачем таких доказів не надано і в суд.

Європейський суд з прав людини неодноразово розглядав справи щодо спрів, які стосуються питань, пов`язаних із працевлаштуванням державних службовців, їхнім кар`єрним просуванням і завершенням служби.

Зокрема, у рішенні «Пеллегрен проти Франції» від 08 грудня 1999 року, заява № 28541/95 Європейський суд з прав людини надав автономне тлумачення терміна «Державна служба»». З цією метою Суд запровадив функціональний критерій, що визначається характером обов`язків і функцій службовця. Ті, що обіймають посади, які передбачають виконання функцій, пов`язаних із забезпеченням загальних інтересів, або участь у здійсненні повноважень, наданих за публічним правом, наділені часткою суверенної влади держави. Отже, держава має законний інтерес вимагати від таких посадових осіб особливих відносин довіри і лояльності. З іншого боку, і стосовно інших посад, які не містять такого аспекту «державного управління», цього інтересу немає (пункту 60,65 згаданого вище рішення).

ОСОБА_1 займаючи високу посаду - начальник відділу митного оформлення №1, була пов`язана обов`язком особливих відносин довіри і лояльності до держави та зважувати все, що стосувалося виконання її професійних завдань та правових наслідків щодо не знаходження на роботі більш як 120 календарних днів підряд або більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, що прямо передбачено частиною 2 статі 87 Закону України «Про державну службу».

З метою уникнення незаконної легалізації трудового стажу ОСОБА_1 та у зв`язку із тим, що в Івано-Франківської митниці ДФС були відсутності листки тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , відповідно до наказу митниці від 04.12.2018 №603-к датою звільнення останньої є 21.06.2016.

Івано-Франківською митницею ДФС одержано роз`яснення від Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Чернівецькій, Івано-Франківській та Тернопільській областях (№674/9/09-70-04 від 30.10.2018). в якому зазначено: «Отже, суб`єкт призначення може звільнити державного службовця з підстав, передбачених частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу» незалежно від наявності чи відсутності листків непрацездатності. Днем звільнення буде фактична дата, відображена як день звільнення у розпорядчому акті про припинення державної служби ОСОБА_1 ., виданому Івано-Франківською митницею ДФС.»

ОСОБА_1 повністю не виконувала свої службові обов`язки з 21.06.2016 по 04.12.2018, несумлінно ставилась до служби, не одержувала на пошті листи від Івано-Франківської митниці ДФС, не відповідала на телефонні дзвінки та не повідомляла ні керівництво, ні інших посадових осіб митниці про причини своєї відсутності. До позовної заяви також не і додано доказів поважності причин відсутності ОСОБА_1 .

Із врахуванням вищевикладеного, судом першої інстанції при розгляді справи та винесенні оскаржуваного рішення не враховано ряд обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення адміністративного спору, не надано належної правової оцінки поданим доказам, допущено ряд порушень норм процесуального та матеріального права, що в свою чергу призвело до винесення незаконного рішення, натомість суд взяв до уваги не обґрунтовані доводи позивача, тому безпідставно задовольнив його позовні вимоги.

У відповідності до вимог ч.1 та ч. 2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Івано-Франківської митниці ДФС України підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2001 перебувала на роботі в органах Державної митної служби, з 06.02.2008 - в Івано-Франківської митниці. Присягу державного службовця склала 01.08.2001.

Згідно наказу від 07.05.2015 № 61-к позивача переведено на посаду заступника начальника митного поста «Івано-Франківськ-центральний»- начальника відділу митного оформлення №1 Івано-Франківської митниці ДФС з 13.05.2015, як така, що успішно пройшла стажування. Наказом від 18.11.2016 №461-к позивача переведено з 21.11.2016 на посаду начальника відділу митного оформлення №1 МП «Івано-Франківськ-центральний».

Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України №603-к від 04.12.2018 на підставі частини 2 статті 87 закону України «Про державну службу» з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, про що внесено відомості до трудової книжки запис №36.

Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до статті 569 Митного кодексу України працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями (частина перша вищезазначеної статті). Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України (частина третя вищезазначеної статті).

Частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Отже, вказаною нормою передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. До періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

При визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

Визнаючи протиправним та скасовуючи оскаржуваний наказ відповідача №603-к від 04.12.2018 суд першої інстанції виходив з того, що в наказі не визначено згідно якої із двох вищевказаних підстав відбулось припинення державної служби позивача, що унеможливлює конкретизацію, які саме обставини стали підставою прийняття оскаржуваного наказу. Також у вказаному наказі відсутні посилання на наявні листки непрацездатності чи відповідні службові записки, посилання на які містяться у відзиві на адміністративний позов.

Однак, такі доводи суду першої інстанції є непереконливими, оскільки в згаданому вище наказі зазначено як підставу припинення держаної служби - положення ч.2 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Відсутність посилань в наказі на листки непрацездатності жодним чином не свідчить про його протиправність.

Як зазначив представник позивача в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції, що обставиною, яка свідчить про наявність підстав припинення державної служби позивачем згідно частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» є перебування ОСОБА_1 у стані тимчасової непрацездатності протягом 178 календарних днів протягом року з 30.08.2016 по 19.05.2017. У матеріалах справи наявні листки непрацездатності, які підтверджують перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності у вказаному періоді.

Зокрема, відповідно до листка непрацездатності №475255, виданого 28.09.2016, ОСОБА_1 з 30.08.2016 по 28.09.2016 (30 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.50).

Згідно листка непрацездатності №349727, виданого 29.09.2016, ОСОБА_1 з 29.09.2016 по 12.10.2016 (14 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.49).

Згідно листка непрацездатності №471539, виданого 17.10.2016, ОСОБА_1 з 17.10.2016 по 04.11.2016 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.47).

Згідно листка непрацездатності №475293, виданого 12.11.2016, ОСОБА_1 з 07.11.2016 по 12.11.2016 (6 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.48).

Згідно листка непрацездатності №471606, виданого 24.01.2017, ОСОБА_1 з 24.01.2017 по 17.02.2017 (25 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.46).

Згідно листка непрацездатності №475462, виданого 10.03.2017, ОСОБА_1 з 20.02.2017 по 10.03.2017 (19 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.45).

Згідно листка непрацездатності №246384, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 13.03.2017 по 30.03.2017 (18 календарних днів) продовжувала перебувати в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.44).

Згідно листка непрацездатності №246385, виданого 30.03.2017 ОСОБА_1 з 31.03.2017 по 30.04.2017 (24 календарні дні) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.43).

Згідно листка непрацездатності №296110, виданого 24.04.2017 ОСОБА_1 з 24.04.2017 по 05.05.2017 (12 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.42).

Відповідно до листка непрацездатності №297316, виданого 10.05.2017 ОСОБА_1 з 10.05.2017 по 19.05.2017 (10 календарних днів) перебувала в стані тимчасової непрацездатності (т.3, а.с.43).

Згідно вказаних листків непрацездатності термін перебування позивача в стані непрацездатності у вказаному періоді в сукупності складав 177 календарних дні. Отже, дана обставина підтверджує перебування позивача у стані непрацездатності понад 150 днів протягом календарного року у період з 30.08.2016 по 19.05.2017.

Крім того, задовольняючи в цій частині позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що підставою для скасування спірного наказу є та обставина, що перебування позивача в стані непрацездатності мало місце у періоді з 30.08.2016 по 19.05.2017, а оскаржуваний наказ про припинення державної служби ОСОБА_1 прийнятий 4 грудня 2018 року, тобто через півтора року після виникнення обставин, які б могли слугувати підставою для застосування частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Однак, суд першої інстанції дав неналежну оцінку твердженням представника відповідача про те, що ОСОБА_1 21.06.2017 станом на 9:00 (після закінчення терміну відпустки) не приступила до виконання службових обов`язків, у зв`язку із чим начальником митного поста «Івано- Франківськ - центральний» про вказаний факт підготовлено та направлено начальнику митниці службову записку №150/09-70-61-01-56 від 21.06.2017. У результаті опрацювання вказаної службової записки, сектор по роботі з персоналом отримав в усному порядку відомості про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності. Після цього в телефонному режимі ще кілька разів повідомлялась інформація про перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності.

В подальшому сектором по роботі з персоналом скеровувались листи (№741/10/09-70-04-44 від 30.06.2017, №798/10/09-70-10-12 від 18.07.2017, №1141/10/09-70-04-44) ОСОБА_1 з проханням з`явитись за адресою Івано-Франківської митниці ДФС для отримання повідомлення про наступне вивільнення, проте ці листи повертались у зв`язку із закінченням строку для зберігання.

29.11.2017 ОСОБА_1 скеровано лист № 1345/10-09-70-10-12, яким проінформовано, що 30.11.2017 буде проводитись перевірки наявності в сейфі номерної печатки, закріпленої за ОСОБА_1 , цей лист також повернувся у зв`язку із закінченням строку зберігання. Проте, на вказану вище перевірку з`явився чоловік ОСОБА_1 , який повідомив, що йому невідоме місцезнаходження позивачки та причини її відсутності на робочому місці.

Івано-Франківська митниця ДФС неодноразово намагалась встановити місцезнаходження ОСОБА_1 , скеровуючи листи до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (№23/91/09-70- 04-47 від 14.02.2018), до Відділу внутрішньої безпеки територіальних органів ДФС у Івано-Франківській області (№175/7/09-70-04-47 від 09.02.2018). Проте, місцезнаходження останньої так і не було встановлено цими органами.

На повторне звернення Івано-Франківської митниці ДФС, 25.09.2018 листом №29751/7/99-99-22-09-17 відділ оперативного забезпечення територіальних органів ДФС західних регіонів України ГУВБ ДФС України надано інформацію про те, що на неодноразові дзвінки працівників ГУВБ на контактні номери телефонів ОСОБА_1 відповіді не було. Також 17.09.2018 працівники ГУВБ здійснили виїзд за місцем проживання ОСОБА_1 , під час якого чоловік ОСОБА_4 відмовився надавати будь-яку інформацію щодо довготривалої відсутності дружини на роботі, а також щодо її місця перебування.

Крім того, відповідачем скеровувались запити до установ охорони здоров`я з метою встановити, чи позивачка не перебуває на лікуванні.

При цьому, як зазначив суд першої інстанції, що під час розгляду справи з пояснень представника позивача встановлено, що нез`явлення на роботу зумовлене незгодою позивача із тим, що при реорганізації відповідача їй не було запропоновано рівнозначну посаду та наявністю судового спору між позивачем та відповідачем з цього приводу (справа №809/620/17).

З огляду на це, колегія судів вважає, що доводи представника відповідача, про те що винесення наказу 04.12.2018 було викликано бажанням встановлення дійсних обставин відсутності позивачки на службі з 21.06.2017 по 04.12.2018 заслуговують на увагу. Оскільки, звільнення особи є правом, а не обов`язком роботодавця, то таке звільнення може відбуватись в будь-який період після встановлення довготривалої відсутності особи.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції, що припинення державної служби та звільнення з посади державного службовця не є тотожними поняттями, оскільки звільнення з посади не свідчить про припинення державної служби, однак припинення державної служби унеможливлює перебування особи на відповідній посаді.

Тому, помилковим є висновок суду першої інстанції, що оскільки спірним наказом не вирішене питання звільнення позивача із займаної посади, вказаний наказ не тягне за собою звільнення позивача із посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.07.2017.

Оскільки, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу №603-к від 04.12.2018, то відповідно позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.07.2017 задоволенню не підлягають.

Не підлягає також задоволенню і позовна вимога щодо стягнення з Івано-Франківської митниці компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019, оскільки згідно матеріалів справи, такий розрахунок не проведено з вини позивачки.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік, то суд апеляційної інстанції зазначає, що така задоволенню не підлягає, оскільки позивачка протягом 2018 року не працювала, була відсутня на роботі з невідомих причин.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС середньомісячної заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018, то колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» 24 березня 1995 року заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин повний календарний місяць, за який здійснюються розрахунки щодо нарахування заробітної плати, то заробітна плата працівникові за цей місяць не нараховується. Якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин окремі дні (години), то основна заробітна плата нараховується виходячи з відпрацьованого працівником робочого часу (фактично виконаної роботи).

Частиною другою статті 30 Закону «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно табелів обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи (т. 2, а.с. 230-250, т. 3, а.с. 1-15), позивач не виходила на роботу і не виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Будь-яких доказів поважності відсутності на робочому місці протягом 21.06.2017 по 04.12.2018, а також доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 виконувалась робота за посадою, позивачем суду не надано.

Враховуючи викладене у відповідача були відсутні підстави для нарахування та виплати заробітної плати у період відсутності позивача на роботі.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вважав, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС середньомісячної заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 слід відмовити.

З урахуванням наведеного, оскільки зазначені вище позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, то відповідно і не має підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 80000,00 грн., яку позивач обґрунтовує тим, що внаслідок бездіяльності, а в подальшому протиправними діями керівництва Івано-Франківської митниці ДФС, що виразилося у неналежній організації умов праці в частині ненадання робочого місця, відсутність посадових обов`язків, відсутність обліку робочого часу та оплати праці за 2017-2018 роки їй завдано моральних страждань. Крім цього, в обґрунтування вказаної вимоги зазначила, що за період з 21.06.2017 по 14.07.2017 позивач перебувала на лікарняному в Івано-Франківській ОКЛ у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, на який вплинув морально-психологічний стан внаслідок виведення за штат і відсутності запропонованої посади та облаштованого робочого місця. Крім того, в період часу з 17.07.2017 по 21.07.2017 позивач перебувала на лікарняному у зв`язку із хворобою малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2008 р.н. В подальшому за 2017-2018 року позивач систематично перебувала у стані збудження, настороженості, агресії, депресивного стану, з підстав, що за цей час відповідач не зміг визначити правовий статус позивача, наявність чи відсутність трудових відносин між ними, особливо цей стан погіршився після ознайомлення із наказом про звільнення з роботи, що також підтверджується усними заявами членів сім`ї позивача.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС слід задовольнити частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача №603-к від 04.12.2018 «Про припинення державної служби» - скасувати і в цій частині у задоволенні позову відмовити, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, і судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці ДФС - задовольнити частково, скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року по справі № 300/64/19 в частині задоволення позовних вимог - скасувати і в цій частині у задоволенні позову відмовити. У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року по справі № 300/64/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

повний текст складено 21.10.2019