Справа № 360/2121/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року справа №360/2121/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у справі № 360/2121/19-а (головуючий суддя І інстанції Свергун І.О.), складеного в повному обсязі 15 липня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про:

- визнання протиправними з 21.12.2016 дії відповідача щодо обмеження виплати призначеної позивачу пенсії максимальним розміром десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (тимчасово, по 31.12.2017 - розміром 10740,00 грн.);

- зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії, призначеної позивачу, без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність (тимчасово, по 31.12.2017 - розміром 10740,00 грн.), з 21.12.2016 з урахуванням фактично виплачених позивачу грошових коштів (а.с. 2-5).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо обмеження виплати ОСОБА_1 пенсії максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, з 21 грудня 2016 року. Зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області здійснити з 21 грудня 2016 року нарахування та виплату пенсії, призначеної ОСОБА_1 , без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням фактично виплачених ОСОБА_1 грошових коштів (а.с. 94-97).

Не погодившись із судовим рішенням, Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено обмеження максимального розміру пенсії по 31.12.2017 року 10 740 грн.

Крім того, посилався на норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», в якому також встановлено обмеження граничного розміру пенсії десяти розмірів прожиткового мінімуму.

Зазначив, що норми законодавства щодо обмеження граничного розміру пенсії є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають застосуванню всіма юридичними та фізичними особами.

Відтак, вважає, що обмеження розміру пенсії позивача є правомірним (а.с. 103-105).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

В апеляційній скарзі апелянт просив розглянути справу у його відсутність.

Від позивача надійшов до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебуває на обліку в Білокуракинському ОУПФУ Луганської області з 26.06.2013 як одержувач пенсії по інвалідності 2 групи від поранення, контузії, захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країна, де велись бойові дії. Пенсію обчислено за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» при загальному стажі 35 років, 5 місяців та 6 днів та з урахуванням заробітної плати з 01.07.2000 по 31.12.2016, що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача (арк. спр. 27-77).

З моменту призначення пенсії і по теперішній час розмір пенсії ОСОБА_1 обмежено 10 прожитковими мінімумами доходів громадян, що не напечерується відповідачем.

Листом від 18.03.2019 № 34/с-7/с Білокуракинське ОУПФУ Луганської області повідомило ОСОБА_1 про те, що станом на 01.03.2019 після проведеного перерахунку розмір пенсії останнього склав 26892,96 грн., однак відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» такий розмір пенсії обмежено розміром десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, внаслідок чого розмір пенсії для виплати станом на 01.03.2019 склав 14970,00 грн. (арк. спр. 10).

17.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою про надання інформації щодо сум призначеної, нарахованої та виплаченої пенсії за період з 01.01.2017 по 17.04.2019 (арк. спр. 11-12).

Також 22.04.2019 позивач звернувся до Білокуракинського ОУПФУ Луганської області з заявою про здійснення пенсійних виплат у повному обсязі без обмеження їх максимальним розміром (арк. спр. 13).

Листом від 23.04.2019 № 62/С-7/с,65/С-7/с Білокуракинське ОУПФУ Луганської області повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2017 по 31.12.2017 обмежено 10740,00 грн., а з 01.01.2018 - розміром десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Підстав для виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром в управлінні відсутні (арк. спр. 14).

Згідно з довідкою Білокуракинського ОУПФУ Луганської області від 23.04.2019 № 30/843 щомісячний розмір пенсії ОСОБА_1 у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 становив 10740,00 грн., з 01.01.2018 по 30.06.2018 становив 13730,00 грн., з 01.07.2018 по 30.11.2018 становив 14350,00 грн., з 01.12.2018 по 30.04.2019 становив 14970,00 грн. (арк. спр. 15).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій управління в частині обмеження розміру пенсії позивача на підставі ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у виплаті позивачу пенсії у повному її розмірі є протиправною, рівно як і обмеження виплати позивачу пенсії розміром 10 прожитковими мінімумами доходів громадян, відтак порушене право позивача на отримання належних сум пенсії має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Положення статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» про те що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність доповнено згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 848-VIII від 24.12.2015.

Проте, зазначене положення в цілому визнано неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016.

Згідно із пунктом другим резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, зокрема, частина 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 20.12.2016 нечинною є частина 7 статті 43 в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01.01.2017 року, у частині 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Таким чином, буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 дозволяє стверджувати, що у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Даний висновок узгоджується із позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 522/22798/17, від 03.10.2018 у справі № 127/4267/17, від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17 та постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №522/3093/17.

Відтак, обмежуючи розмір пенсії позивачу на підставі визнаних неконституційними норм права є протиправним, а порушене право позивача має бути відновленим.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання, що ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є чинною та не визнана неконституційною нівелюється вищевказаними нормами права.

Крім того, посилання апелянта на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» в частині обмеження пенсійних виплат, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки пенсія позивачу призначена за спеціальним Законом - Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» - відтак, перерахунок пенсії та її обмеження встановлюються виключно цим законом.

Крім того, у відповіді (рішенні) управління щодо відсутності правових підстав на виплату пенсії у повному обсязі пенсійний фонд не посилався на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Не виплачуючи позивачу пенсію у повному обсязі (без обмеження 10 прожитковими мінімумами) за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача має бути відновленим шляхом визнання протиправними дії Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо обмеження виплати ОСОБА_1 пенсії максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, з 21 грудня 2016 року та зобов`язання управління здійснити з 21 грудня 2016 року нарахування та виплату пенсії, призначеної ОСОБА_1 , без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням фактично виплачених ОСОБА_1 грошових коштів

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у справі № 360/2121/19-а- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

І.Д. Компанієць

Т.Г. Гаврищук