Справа № 826/2195/16
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №826/2195/16
Колегією суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду постановлено ухвалу від 18.10.2019 у справі № 826/2195/16 за поданням Головного управління ДФС у Рівненській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, якою закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016.
Мною, Шипуліною Т. М., у зв`язку із незгодою з мотивами суду, а також із результатом розгляду справи, було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому.
Головне управління ДФС у Рівненській області звернулося до адміністративного суду з поданням до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.
Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 15.02.2016 відмовив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про закриття провадження у справі.
Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 15.02.2016 подання задовольнив.
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24.03.2016 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 без змін.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 скасувати та закрити провадження у справі.
В обґрунтування своїх вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема: підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, пункту 1 частини першої статті 157, частин першої та п`ятої статті 1833 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій, чинній на момент постановлення оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій).
Зокрема, вказує на те, що наказ про призначення проведення фактичної перевірки не відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, оскільки містить лише посилання на правові підстави для проведення такого контрольного заходу без зазначення фактичних підстав. Крім того, наголошує на тому, що відповідач оскаржив у досудовому порядку наказ про проведення перевірки, а також рішення про застосування адміністративного арешту майна, що свідчить про наявність спору про право та виключає можливість вирішення справи у судовому адміністративному провадженні за поданням органу доходів і зборів.
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України Степашка О.І. від 11.05.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 у справі №826/2195/16.
За результатами повторного автоматизованого розподілу судових справ суддею-доповідачем у цьому касаційному провадженні визначено суддю Бухтіярову І.О.
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України Бухтіярової І.О. від 24.05.2017 прийнято до свого провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 у справі № 826/2195/16.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Шипуліна Т.М. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Бившева Л.І., Хохуляк В.В.
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шипуліної Т.М. ухвалою від 23.11.2018 прийняв матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» до свого провадження та призначив розгляд справи в порядку письмового провадження з 27.11.2018.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, визначеної для розгляду цієї справи, ухвалою від 30.11.2018 передав справу № 826/2195/16 за поданням Головного управління ДФС у Рівненській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу.
Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 18.10.2019 про закриття касаційного провадження у справі № 826/2195/16.
В обґрунтування мотивів для прийняття вказаного судового рішення суд посилався на те, що відповідно до положень процесуального закону, який був чинним на час постановлення оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, таке судове рішення, прийняте у порядку статті 1833 Кодексу адміністративного судочинства України, є остаточним і оскарженню не підлягає. Право на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справі за зверненням органів доходів і зборів в касаційному порядку виникає за умови ухвалення судом апеляційної інстанції тільки постанови. Більше того, Кодексом адміністративного судочинства України в редакції, чинній з 15.12.2017, також не передбачено можливість оскарження у касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ за зверненням органу доходів і зборів.
Вважаю такі висновки колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду такими, що не враховують специфіку інституту касаційного провадження, який здійснюється з дотриманням приписів Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017), а також усіх особливих обставин цієї справи. При цьому керуюсь таким.
Пункт 6 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 (на момент відкриття касаційного провадження)) визначав, що одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 (на момент відкриття касаційного провадження)) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 (на момент відкриття касаційного провадження)) особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та другої статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 (на момент відкриття касаційного провадження)) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Статтею 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017) визначено особливості провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів, які здійснюються на підставі відповідного подання.
Так, частиною десятою статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) регламентовано, що апеляційний перегляд постанови суду першої інстанції здійснюється за загальною процедурою. Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку за загальною процедурою.
Частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) встановлено наслідки розгляду судом апеляційної інстанції апеляційної справи, за яких передбачене ухвалення постанови, а саме: зміна постанови суду першої інстанції або прийняття нової постанови про задоволення/залишення без задоволення позовні вимоги.
Тобто, за загальним правилом, визначеним приписами процесуального закону у редакції, чинній до 15.12.2017, касаційному оскарженню у справах за поданням органу доходів і зборів підлягали:
процесуальні ухвали, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, а саме: ухвали суду першої інстанції, переглянуті в апеляційному порядку, або ухвали суду апеляційної інстанції;
постанова суду апеляційної інстанції, якою змінено постанову суду першої інстанції або прийнято нове судове рішення про задоволення/залишення без задоволення подання.

У ситуації, що розглядається, суд першої інстанції 15.02.2016 постановив ухвалу про відмову в закритті провадження у справі, яка за правилами процесуального закону окремо від судового рішення по суті не підлягала оскарженню, а також постанову про задоволення подання.

З огляду на викладене, постановлена за наслідками апеляційного перегляду цієї справи ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 включає в себе й надання оцінки процесуальним аспектам спору, що були вирішені судом першої інстанції в ухвалі від 15.02.2016 та які стосуються наявності перешкод для провадження у справі за поданням.

Своєю чергою, абзац 4 пункту 4 частини першої статті 206 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) встановлював обов`язковість зазначення в резолютивній частині ухвали суду апеляційної інстанції строку і порядку оскарження такого судового рішення.

На виконання вищезазначених вимог суд апеляційної інстанції у резолютивній частині ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 вказав, що таке судове рішення може бути оскаржене до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, зазначивши в резолютивній частині ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 про можливість оскарження такого судового рішення в касаційному порядку, надав обґрунтовані підстави вважати, що право на касаційне оскарження такого судового рішення може бути реалізоване. Своєю чергою, Вищий адміністративний суд України, відкривши ухвалою від 11.05.2016 касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 у цій справі, дійшов висновку про відсутність перешкод для прийняття касаційної скарги до провадження та касаційного перегляду судових рішень, чим посилив такі сподівання.

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності і відображена в практиці Європейського суду з прав людини (справи «Salumi», «Racke v Hauptzollamt Mainz» та «Hauptzollamt Landau»), що визнається в Україні джерелом права (стаття 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV).

Принцип легітимних (законних) очікувань виражає, зокрема, позицію, що органи публічної влади повинні не лише дотримуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених очікувань. Тобто якщо суб`єкт владних повноважень створив для осіб обґрунтовані підстави сподіватися отримання певних прав понад ті, що гарантуються у відповідності до принципів справедливості і природного права, відповідні особи вважаються такими, які мають легітимні (законні) очікування, що підлягають захисту.

Такий підхід забезпечує особам, на яких поширюється дія рішень органів публічної влади, можливість завбачливо вибудувати свою поведінку та очікувати настання відповідних наслідків.

З урахуванням вищезазначеного, вважаю, що Київський апеляційний адміністративний суд та Вищий адміністративний суд України забезпечили наявність легітимних (законних) очікувань щодо ініціювання касаційного оскарження судових рішень у цій справі, які згідно з практикою Європейського суду з прав людини є об`єктом захисту.

З 15.12.2017 набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, а також розпочав роботу Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, у зв`язку з чим відповідно до пункту 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Вищий адміністративний суд України припинив свою діяльність.

Як уже зазначалося вище, відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній з 15.12.2017, з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали справи К/9901/25948/18, які за приписами підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» цього кодексу розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Главою 2 Розділу ІІІ Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) регламентовано порядок здійснення касаційного провадження судом касаційної інстанції з використанням наданих йому повноважень.

Так, частиною першою статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;

2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до частини другої статті 348 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) у разі відмови від позову або примирення сторін суд касаційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 189, 190 цього Кодексу, якою одночасно визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Цей перелік підстав для закриття касаційного провадження у справі та закриття провадження у справі на стадії касаційного перегляду справи є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У контексті застосування подібних норм процесуального права вважаю доцільним зазначити про правову позицію Верховного Суду України, яка підлягає врахуванню згідно з приписами підпункту 8 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Верховний Суд України у постанові від 30.09.2015 у справі №10/50-1158(1/17-1450) дійшов висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає виключний перелік підстав для закриття провадження та закриття касаційного провадження у справі судом касаційної інстанції, який не містить такої підстави як помилкове відкриття провадження за касаційною скаргою, а тому ухвалення судом касаційної інстанції судового рішення про закриття провадження у справі за касаційною скаргою як такого, яке помилково відкрите, є порушенням норм процесуального права.

Крім того, необхідно врахувати і роль суду касаційної інстанції, який покликаний не лише перевіряти законність судових рішень, у яких суд апеляційної інстанції не усунув істотні порушення закону, допущені судом першої інстанції, або сам їх допустив, а й у передбачений процесуальним законом спосіб забезпечити формування єдиної судової практики правозастосування.

У рішенні у справі «Тудор проти Румунії» Європейський суд з прав людини вказав, що роль найвищої судової інстанції кожної держави полягає в тому, щоб вирішувати суперечності у судовій практиці.

Вищенаведене кореспондує приписам частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017), згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин у сукупності, вважаю, що у даному конкретному випадку здійснення касаційного розгляду справи №826/2195/16 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 по суті відповідало б завданню адміністративного судочинства, дотриманню наданих суду касаційної інстанції повноважень, забезпеченню захисту легітимних (законних) очікувань та формуванню єдиної правозастосовчої практики.

Таким чином, враховуючи викладене вище, на мою думку, колегія суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла передчасного висновку щодо необхідності закриття касаційного провадження у справі за відсутності установлених процесуальним законом для цього підстав, не врахувавши при цьому наявності виключної правової проблеми у цій ситуації та особливостей провадження у справі.

Також вважаю за необхідне викласти свою позицію щодо результатів касаційного розгляду справи по суті.

Так, судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено такі обставини.

Головним управлінням ДФС у Рівненській області 09.02.2016 на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України видано наказ №71 «Про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа»».

На підставі зазначеного наказу та направлень на перевірку від 09.02.2016 №№ 41,42 фахівцями контролюючого органу здійснено вихід за адресою місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» (м. Рівне, вул. Макарова, 23) для проведення контрольного заходу.

Утім, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» 09.02.2016 не допущено посадових осіб Головного управління ДФС у Рівненській області до проведення фактичної перевірки, про що складено акт №16/21/36387249.

Першим заступником начальника Головного управління ДФС у Рівненській області прийнято рішення від 10.02.2016 №86/10С/17-00-21-19 про застосування адміністративного арешту майна платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа».

Вказані обставини слугували фактичною підставою для звернення податкового органу 11.02.2016 (згідно з відтиском поштового штемпелю на конверті) до суду з поданням про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна у порядку, встановленому статтею 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення з поданням).

Задовольняючи подання, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що застосування адміністративного арешту майна є обґрунтованим, оскільки факт недопуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у ситуації, що розглядається, спір про право відсутній, оскільки оскарження наказу про проведення перевірки та рішення про застосування адміністративного арешту майна в адміністративному порядку є лише запереченням наявності обставин, що слугували підставою для звернення з поданням, у зв`язку з чим постановив ухвалу від 15.02.2016 про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» про закриття провадження у справі.

Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 28.08.2018, ухваленій за результатами розгляду справи №804/19780/14 (К/9901/8162/18) за поданням Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Монтаж Сервіс» про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, була викладена правова позиція щодо застосування норм права (пункту 2 частини п`ятої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України) у подібних правовідносинах.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в зазначеному судовому рішенні вказав на відсутність спору про право у разі оскарження в адміністративному порядку наказу про проведення перевірки та рішення про застосування адміністративного арешту майна. Фактично викладено висновок про наявність спору про право лише у випадку звернення до суду з позовною вимогою майнового характеру, задоволення якої має наслідком зміну складу майна позивача (наприклад, оскарження в судовому порядку рішення про застосування адміністративного арешту майна, податкового повідомлення-рішення тощо).

Утім, на мою думку, при розгляді цієї справи необхідно було відступити від висновку, викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №804/19780/14 (К/9901/8162/18), з огляду на таке.

Відповідно до пункту 94.1 статті Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно з пунктом 94.4 статті 94 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відмова платника податків від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу є підставою для арешту майна платника.

Згідно з пунктом 94.10 статті 94 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт на майно може бути накладено рішенням керівника контролюючого органу (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів при здійсненні ними передбачених законом повноважень здійснюється на підставі подання таких органів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Згідно з частиною восьмою статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) у разі постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі суд приймає у триденний строк, але не пізніше ніж протягом 96 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення заявника до суду, постанову по суті заявлених вимог, яка підлягає негайному виконанню. Розгляд подання відбувається за участю органу доходів і зборів, що його вніс, та платника податків, стосовно якого його внесено.

Враховуючи викладене, арешт на майно як винятковий спосіб забезпечення виконання обов`язків платником податків застосовується за умови наявності законних підстав (зокрема, відмови платника податків від допуску посадових осіб контролюючого органу до фактичної перевірки) на підставі рішення керівника контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом шляхом розгляду відповідного подання.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) суд ухвалою відмовляє у прийнятті подання у разі, якщо з поданих до суду матеріалів вбачається спір про право.

У випадку виявлення наявності спору про право після відкриття провадження у справі за відповідним поданням, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Таким чином, розгляд справи в порядку непозовного провадження на підставі звернення органу доходів і зборів з поданням до суду задля пришвидшеної перевірки законності та обґрунтованості застосування спеціального заходу (зокрема, адміністративного арешту майна платника податків) здійснюється за умови, якщо до закінчення розгляду справи за таким поданням, суд не встановить наявності спору про право. Інакше - такі вимоги можуть бути вирішені судом в загальному порядку позовного провадження.

Наявний між платником податків і контролюючим органом спір про право у розумінні пункту 2 частини п`ятої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) повинен характеризуватися не лише розбіжністю позицій з питань права, а й зовнішнім вираженням таких суперечностей у спосіб, встановлений законодавством.

З огляду на викладене, такий спір про право слід розглядати в сутнісному (матеріальному) та процедурному (формальному) аспектах.

Так, сутнісний аспект спору про право полягає у наявності незгоди платника податків з діями/бездіяльністю/рішеннями контролюючого органу, які слугували передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, передбачених у статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України. Наприклад, платник податків може заперечувати законність проведення перевірки, недопущення до якої призвело до прийняття рішення про застосування адміністративного арешту, або наявність підстав для прийняття такого рішення тощо.

Процедурний аспект відображає використання платником податків будь-якого встановленого законодавством механізму для вираження такого спору або вчинення об`єктивно необхідних дій, спрямованих на усунення передумов звернення з цим поданням.

Відповідно до підпункту 14.1.7 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) оскарження рішень контролюючих органів - оскарження платником податку податкового повідомлення - рішення про визначення сум грошового зобов`язання платника податків або будь-якого рішення контролюючого органу в порядку і строки, які встановлені цим Кодексом за процедурами адміністративного оскарження, або в судовому порядку.

Пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням) передбачено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Таким чином, податковим законодавством установлено право платника податків на оскарження в судовому або адміністративному порядку будь-яких рішень контролюючого органу безвідносно до того, яких прав такого платника вони стосуються (майнових чи немайнових).

Системний аналіз викладених положень дає підстави для висновку про те, що оскарження до суду або до контролюючого органу вищого рівня наказу про проведення перевірки або рішення про застосування адміністративного арешту майна є використанням встановленого законодавством механізму захисту, спрямованого на відновлення порушеного права, що свідчить про наявність спірних аспектів, які потребують вирішення та не підтверджують беззаперечності застосування спеціального заходу (адміністративного арешту майна).

Враховуючи викладене, вважаю, що подання платником податків скарги, предметом якої є вимоги щодо скасування передумов для внесення подання (наказу контролюючого органу про проведення перевірки, рішення про застосування адміністративного арешту майна тощо), безвідносно до обраного способу оскарження (зокрема, в адміністративному або судовому порядку) та характеру вимог скарги (майнові або немайнові), є спором про право у розумінні пункту 2 частини п`ятої статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з поданням).

У матеріалах справи наявна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа», в якій заявлено вимоги до Державної фіскальної служби України про скасування наказу від 09.02.2016 №71 про проведення перевірки та рішення від 10.02.2016 про застосування адміністративного арешту майна (а.с. 47-48), а також фіскальний чек від 14.02.2016 щодо надсилання документів Державній фіскальній службі України (а.с. 48).

Вказані документи отримані судом першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудмережа» 15.02.2016 перед розглядом подання у відкритому судовому засіданні.

Утім, судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції, не надано належної правової оцінки пред`явленим позивачем доказам щодо оскарження до контролюючого органу вищого рівня наказу від 09.02.2016 №71 про проведення перевірки та рішення від 10.02.2016 про застосування адміністративного арешту майна, результатів її розгляду.

Такі обставини входять до предмету дослідження при вирішенні цієї справи, оскільки їх невстановлення позбавляє можливості дійти беззаперечного висновку про наявність/відсутність спору про право у спірній ситуації, та, відповідно, неможливість/можливість вирішення заявленого подання по суті.

На мою думку, за наведених обставин справу необхідно було направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

_______________

Т.М. Шипуліна

Суддя Верховного Суду