Справа № 826/11055/18
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року, яке прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за вислугу років як працівнику льотного складу з моменту звернення - 09 листопада 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 09 листопада 2017 року про призначення пенсії за вислугу років згідно листа від 18 квітня 2018 року.

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 09 листопада 2017 року по суті та надати їй оцінку з огляду на вимоги Угоди про гарантії прав - громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та висновків суду.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині визнання способу захисту порушеного права, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить змінити оскаржуване рішення та зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про досягнення ним віку та набуття стажу, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, однак помилково зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву від 09 листопад 2017 року. Позивач вважає, що рішення суду від 22 квітня 2019 року не гарантує повного захисту його права на призначення пенсії за віком.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не надходив.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 є громадянином Узбекистану та має посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 10 лютого 2011 року.

Позивач 09 листопада 2017 року звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу» від 21 липня 1992 року № 418.

Листом від 18 квітня 2018 року Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з ненаданням уточнюючих довідок, які видаються підприємствами, установами й організаціями цивільної авіації та підтверджують, що працівник безпосередньо управляв польотами повітряних суден та мав відповідне посвідчення.

Не погоджуючись із такими діями Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач як громадянин держави-учасниці Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав від 08 грудня 1991 року, яку із застереженнями ратифіковано постановою Верховної Ради України від 10 грудня 1991 року № 1958-XII та ратифіковано Республікою Узбекистан 04 січня 1992 року, має право на пенсійне забезпечення на території України згідно законодавства України.

Також суд зазначив, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику льотного складу ОСОБА_1 досяг віку 56 років, а його трудовий стаж становить 31 рік 5 місяців 5 днів. Згідно з трудовою книжкою позивач працював на посаді другого пілота, пілота-інструктора, старшого пілота-інструктора, тобто був працівником на льотних посадах.

Проте постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу» від 21 липня 1992 року № 418 передбачає, що необхідною умовою для призначення пенсії за вислугу років працівникам, які управляють повітряним рухом є саме наявність довідок (додаток N 3), що видаються підприємствами, установами й організаціями цивільної авіації за підписом відповідної посадової особи, скріпленим печаткою (у разі наявності), які підтверджують, що даний працівник безпосередньо управляв польотами повітряних суден і мав у цей час відповідне посвідчення.

Льотний стаж набутий позивачем не на території України, у звязку з чим він не може надати довідку за формою згідно додатку № 3 до вказаної постанови, оскільки видача такої довідки передбачена для осіб, які набули льотний стаж на території України.

У зв`язку з цим суд першої інстанції зазначив, що відповідач має розглянути подані ОСОБА_1 документи - трудову книжку, копію Льотної книжки №2 Міністерства транспорту РФ та додатку № 5 «Наліт по місяцях, роках та типах ВС» і надати їм оцінку з огляду на вимоги Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, тоді як відмова у призначенні пенсії саме з посиланням на відсутність довідки згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року № 418 є протиправною.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до ст. 11 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав та держав, які входили до складу СРСР до 01 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Враховуючи, що ОСОБА_1 працював на посадах льотного складу за межами території України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що підтвердженням стажу можуть бути документи, які видані відповідно до законодавства іноземної держави.

Відтак, вимога відповідача щодо надання саме довідки, яка є додатком № 3 до Порядку обчислення строків вислуги років працівникам, які здійснюють управління повітряним рухом, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року № 418 дійсно є необґрунтованою.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена довідка призначена для цілей обчислення строків вислуги років працівникам, які здійснюють управління повітряним рухом.

Натомість ОСОБА_1 просив призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах як особі, яка працювала на льотних посадах, а не працівнику, який здійснював управління повітряним рухом.

Отже, підстави, з яких відповідач відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії є незаконними.

Разом з тим, вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за вислугу років як працівнику льотного складу була передчасною.

У відповідності до п. 1 Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 року № 418, при обчисленні строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу рахуються:

а) кожні 20 годин нальоту на літаках (крім нальоту і робіт, передбачених пунктами «б» - «г» цього пункту) - за один місяць вислуги;

б) кожні 12 годин нальоту на вертольотах, в авіації спеціального застосування (санітарні польоти, авіахімічні роботи, аерофотозйомка, патрулювання, зондування атмосфери й інші види робіт), на посадах льотного складу груп супроводження іноземних повітряних суден (лідирувальники), на посадах командно-льотного та льотно-інструкторського складу, в тому числі у навчальних закладах по підготовці й підвищенню кваліфікації кадрів льотного складу авіації, - за один місяць вислуги;

в) один рік роботи у складі льотного екіпажу повітряного судна в аварійно-рятувальних (розшуково-рятувальних) підрозділах - за півтора року вислуги;

г) один рік роботи на посадах льотного складу в навчальних і спортивних авіаційних організаціях ДТСААФ, Товариства сприяння обороні України - за півтора року вислуги за умови виконання плану навчально-льотної підготовки, а при виконанні елементів складного або вищого пілотажу - за два роки вислуги;

д) один рік роботи на посадах, передбачених у пункті 4 Переліку посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, - за півтора року вислуги за умови виконання річної норми стрибків з поршневих літаків, вертольотів, дирижаблів та аеростатів, спусків (піднімань) на спеціальних спуско-піднімальних пристроях з вертольотів, які перебувають у режимі висіння не менше 10 метрів, а при виконанні річної норми стрибків із реактивних літаків і вертольотів - за два роки вислуги.

При невиконанні умов, які дають право на пільгове обчислення строків вислуги років відповідно до підпунктів «а» - «д», один рік роботи рахується за один рік вислуги.

Згідно з п. 5 вказаного Порядку строки вислуги років працівників льотного складу за період роботи до 1 січня 1992 року обчислюються за правилами, що діяли до зазначеної дати.

З огляду на вказані норми права колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про достатність поданих ОСОБА_1 документів, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язане перевірити чи містять вони інформацію, яка дає можливість обчислити строк вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що разом із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 подав трудову книжку, копію Льотної книжки №2 Міністерства транспорту РФ та додатку № 5 «Наліт по місяцях, роках та типах ВС».

Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не надавало оцінку зазначеним доказам на предмет їх достатності для визначення вислуги років, необхідної для призначення пенсії.

Відповідач обмежився посиланням на відсутність довідки за формою згідно з додатком № 3 до Порядку обчислення строків вислуги років працівникам, які здійснюють управління повітряним рухом, надання якої у випадку призначення пенсії ОСОБА_1 не передбачене законом.

Положеннями абз. 1 ч. 4 ст. 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки для прийняття рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 не виконано всіх умов, а саме - не перевірено у встановленому порядку наявність вислуги років, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Натомість суд першої інстанції з метою захисту прав позивача обґрунтовано зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 09 листопада 2017 року по суті та надати їй оцінку з огляду на вимоги Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та висновків суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 22 квітня 2019 року, та не можуть бути підставами для його скасування.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку