Справа № 826/17842/17
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 жовтня 2019 року № 826/17842/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-фінансова група "Нафтахім" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.10.2017,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» (далі - позивач та/або ТОВ «ПФГ «Нафтахім») з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач та/або контролюючий орган) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що висновки акту перевірки від 21.09.2017 року №3201/28-10-42-06/36472721 не відповідають фактичним обставинам справи, що має своїм наслідком протиправність податкових повідомлень-рішень прийнятих на підставі останніх.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог.

В свою чергу, представником позивача подано відповідь на відзив, у якому останній наводить аргументи на спростування тверджень контролюючого органу.

Також, представником позивача подано до суду додаткові пояснення від 19.01.2018 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі направлень від 23.08.2017 року №668, від 23.08.2017 року №669 відповідно до підпунктів 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «АТП 1981», ТОВ «Слобода М», ТОВ «Відродження», ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» за період з 01.01.2014 року по 13.07.2016 рік, за наслідок якої складено акт від 21.09.2017 року №3201/28-10-42-06/36472721 (далі - акт перевірки).

Згідно висновків акту перевірки в ході її проведення встановлено допущення порушень Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім»:

- пункту 138.1, пункту 138.2, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 01.01.2015 року, підпункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток підприємства за період з 01.01.2014 року по 13.07.2016 рік на загальну суму 1890,00 грн., у тому числі за 2014 рік на суму 450,00 грн.; за 1 квартал 2016 року на суму 1440 грн., за 1 півріччя 2016 року на суму 1440,00 грн.;

- пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України Податкового кодексу України в редакції, що діяла до 01.01.2015 року, в результаті чого встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за період з 01.01.2014 року по 13.06.2016 рік всього в сумі 2100, 00 грн. в тому числі за червень 2016 року в сумі 2100,00 грн.

Тут і надалі разом висновки акту перевірки.

Позивач не погодився з висновками акту перевірки та подав заперечення, за наслідком розгляду яких контролюючий орган листом від 09.10.2017 року №52236/10/28-10-42-06-10 повідомив про залишення останніх без змін.

На підставі висновків акту перевірки Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств за податковими зобов`язаннями у розмірі 1890,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 472,50 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1);

- податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення суми податку на додану вартість з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за червень 2016 року у розмірі 2100,00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2).

Тут і надалі разом спірні та/або оскаржувані рішення.

За наслідком адміністративного оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 19.12.2017 року №30585/6/99-99-11/01-02-25 скаргу ТОВ «ПФГ «Нафтахім» залишено без задоволення, а спірні рішення - без змін.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). .

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких відносяться:

а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;

в) від`ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;

г) від`ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов`язань у зв`язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до п.п.153.1.3 п.153.1 ст.153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);

є) витрати, пов`язані з реалізацією заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов`язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об`єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це контролюючому органу та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов`язань за звітний податковий період. Платник податків зобов`язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до контролюючого органу.

Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.

Відповідно до приписів підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Між тим, згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

В силу норми пункту 198.2 статті 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Між тим, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 статті 198 ПК України).

Аналізуючи наведені положення суд приходить до висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (далі - Наказ №88).

Відповідно до пункту 1.2 Наказу №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.2.1 Наказу №88).

Згідно з пунктом 2.4 Наказу №88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону №996-XIV господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України. При цьому, сама собою відсутність окремих документів (ліцензій, дозволів і т.п.), а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Сама по собі наявність первинних документів (актів надання послуг та податкових накладних) не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту, у разі недоведення реальності здійснених господарських операцій, а також не доведення факту дійсного руху активів та товару між учасниками відповідних операцій.

З цього приводу також звертається увага, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб`єктом, який зменшує суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету на суму податкового кредиту.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит та валові витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Слід враховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Отже, надаючи оцінку правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, судом підлягає дослідженню факт реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами ТОВ «АТП 1981» та ТОВ «Кагарлик Агро Артіль».

Зі змісту акту перевірки слідує, що висновки відповідача про неможливість ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» базуються на відомостях в інформаційній базі даних автоматизованої системи «Податковий блок».

Крім того, в акті перевірки контролюючий орган посилається на протокол допиту директора ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» Денисюка В.О . , який стверджує, що фінансово-господарської діяльністю ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» не займався, його директором не був.

Водночас, в акті перевірки вказано, що в товарно-транспортній накладній перевізником товару зазначено ТОВ «АТП 1981».

Суд оцінивши доводи відповідача, з урахуванням наявних документів в матеріалах справи звертає увагу на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» та ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» укладено договір-заявка №1 від 09.12.2014 року (далі - договір-заявка №1).

Вказана заявка укладена на надання послуг з транспортування вантажу, що належить замовнику (Товариству з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім») автомобільним транспортом.

Згідно договору-заявки №1 умови оплати - 3000,00 грн., за 1 автотранспорт протягом 10 днів після отримання коректних оригіналів документів (податкова накладна, ттн (з підписом та печаткою вантажоодержувача), акт виконання послуг, заявки, рахунок.

На виконання договору-заявки №1 сторони склали акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №249 від 10.12.2014 року (транспортні послуги по маршруту Київська обл., Васильківський р-н, с. Крушинка, вул. Колгоспна, 11. Автомобіль Рено НОМЕР_1 НОМЕР_2 водій ОСОБА_2 , вантаж - сульфат натрію природний) на суму 3000,00 грн.

Також в матеріалах справи міститься податкова накладна від 10.12.2014 року №4 та товарно-транспортна від 09.12.2014 року №Р4067.

Згідно товарно-транспортної накладної від 09.12.2014 року №Р4067 автомобільний перевізник: ТОВ «Кагарлик Агро Артіль»; замовник: ТОВ «ПФГ «Нафтахім», вантажовідправник: ТОВ «ПФГ «Нафтахім»; вантажоодержувач: ТОВ «Ясенсвіт».

Разом з цим, як встановлено судом в ході розгляду справи, між ТОВ «ПФГ «Нафтахім» та ТОВ «Ясенсвіт» 27.02.2012 року укладено договір №27/02/12 (далі - договір №27/02/12), відповідно до умов якого продавець (позивач) взяв на себе зобов`язання продати, а покупець (ТОВ «Ясенсвіт») прийняти та оплатити товар, в кількості і за ціною вказаних у Специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків, що є невід`ємними частинами цього Договору.

04.12.2014 року між позивачем та ТОВ «Ясенсвіт» було укладено Специфікацію №81 до договору №27/02/12 від 27.02.2012 року, згідно умов якої продавець (ТОВ «ПФГ «Нафтахім») взяв на себе зобов`язання продати, а покупець (ТОВ «Ясенсвіт») прийняти та оплатити за Сульфат натрія природний, у кількості, за ціною і на умовах визначених Специфікацією копія Специфікації додається).

Пунктом 3 Специфікації сторони визначили умови поставки Товару, а саме: СРТ, Київська обл., Васильківський р-н, с. Крушинка, вул. Колгоспна, 11.

Разом з цим, пунктом 5 Специфікації Сторони передбачили, що постачання здійснюється автомобільним транспортом 20 т +/- 10% в грудні 2014 року.

Аналіз зазначених первинних документів дає суду підстави дійти до висновку, що для виконання своїх зобов`язань взятих по договору № 27/02/12 від 27.02.2012 року та Специфікації №81 від 04.12.2014 року до договору, у грудні 2014 року і був укладений договір-заявка №1 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» та ТОВ «Кагарлик Агро Артіль».

Суд звертає увагу, що пункт відвантаження, вантажоодержувач вказаний у товарно-транспортній накладній від 09.12.2014 року №Р4067 відповідає умовам договору №27/02/12 від 27.02.2012 року та укладених до нього специфікаціях.

Варто також зазначити, що перевізник, транспортний засіб вказаний у товарно-транспортній накладній від 09.12.2014 року №Р4067 відповідає перевізнику та транспортному засобу, що вказаний в акті здачі-приймання робіт (надання послуг) №249 від 10.12.2014 року.

Таким чином, судом простежується реальність господарської операції позивача з ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» та здійснення її з метою настання відповідних правових наслідків, зокрема виконання зобов`язань ТОВ «ПФГ «Нафтахім» перед ТОВ «Ясенсвіт» згідно умов договору №27/02/12 від 27.02.2012 року.

Крім того, твердження контролюючого органу про те, що в товарно-транспортній накладній перевізником товару зазначено ТОВ «АТП 1981» не відповідає фактичним обставинам справи.

Що ж стосується взаємовідносин позивача з ТОВ «АТП 1981» суд звертає увагу на наступне.

Так, висновок відповідача про нереальність господарської операції позивача з ТОВ «АТП 1981» базується на відомостях в інформаційній базі даних автоматизованої системи «Податковий блок», а також ухвалі відносно одноосібного директора, головного бухгалтера та засновника ТОВ «АТП 1981» ОСОБА_3 про відкриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 205, частини 5 статті 27, частини 3 статті 212 Кримінального кодексу України.

Між тим, в ході розгляду справи судом встановлено наступні обставини.

19.01.2015 року між ТОВ «ПФГ «Нафтахім» та ТОВ «Ясенсвіт» було укладено договір № 19/01/15 від 19.01.2015 року, згідно умов якого, продавець (ТОВ «ПФГ «Нафтахім») взяв на себе зобов`язання продати, а покупець (ТОВ «Ясенсвіт») прийняти та оплатити товар, в кількості і за ціною вказаних у Специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків, що є невід`ємними частинами цього Договору.

17.02.2016 року між ТОВ «ПФГ «Нафтахім» та ТОВ «Ясенсвіт» було укладено Специфікацію №18 до договору №19/01/15 від 19.01.2015 року відповідно до умов якої, продавець (ТОВ «ПФГ «Нафтахім») взяв на себе зобов`язання продати, а покупець (ТОВ «Ясенсвіт») прийняти та оплатити за Монокальційфосфат, Холін хлорид 60%, у кількості, за ціною і на умовах визначених Специфікацією.

Згідно пункту 3 Специфікації сторони визначили умови поставки Товару, а саме: СРТ, Київська обл., Васильківський р-н, с. Крушинка, вул. Колгоспна, 11 та СРТ Черкаська обл., Жашківський р-н, с. Скибин, вул.. Леніна, 100, а пунктом 5 Специфікації сторони передбачили, що постачання здійснюється автомобільним транспортом 20 т +/- 10% з 17.02.2016 року по 26.02.2016 року згідно графіка наданого покупцем.

Крім того, між ТОВ «ПФГ «Нафтахім» (постачальник) та ТОВ «СІБ-АГРО» (покупець) було укладено договір поставки №150215 від 15.01.2015 року, відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник взяв на себе зобов`язання передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар (далі - договір).

Згідно пункту 2.1. договору, найменування, ціна та кількість товару, який поставляється відповідно до умов цього Договору, вказується у видаткових накладних, що є невід`ємною частиною даного договору.

Приписами пункту 3.1 договору поставка товару здійснюється партіями, кур`єрськими службами доставки, або автомобільним транспортом протягом всього строку дії Договору, в узгоджені сторонами строки на наступних умовах: БАР Україна, склад ТОВ «Божківський комбікормовий завод», Полтавська обл., с. Божкове, вул. Заводська, 7; БАР Україна, склад ТОВ «Куйбишевський комбікормовий завод», Запорізька обл., Куйбишевський р-н, смт. Комиш-Зоря, вул.. Полева, 27; БАР Україна, склад ТОВ «Лохвицький комбікормовий завод», Полтавська обл., Лохвицький р-н, м. Червонозаводське, вул. П. Мирного, 6.

Для виконання своїх зобов`язань взятих по договору №19/01/15 від 19.01.2015 року та Специфікації №18 від 17.02.2016 року до договору і договору поставки №150215 від 15.01.2015 року 19.02.2016 року між ТОВ «ПФГ «Нафтахім» (Замовник) та ТОВ «АТП 1981» (Виконавець) було укладено договір транспортного перевезення №1902/2 від 19.02.2016 року, за умовами якого виконавець зобов`язаний виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу, а також інших послуг, необхідних для доставки вантажу.

Виконання договору транспортного перевезення №1902/2 від 19.02.2016 року укладеного між позивачем та ТОВ «АТП 1981» підтверджується видатковими накладними (підтверджують факт транспортування вантажу кінцевому покупцю (ТОВ «Ясенсвіт» та ТОВ СІБ-АГРО)).

Крім того, в матеріалах справи міститься товарно-транспортні накладні №Р455 від 19.02.2016 року та №Р436 від 19.02.2016 року, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №8 від 24.02.2016 року та від 24.02.21016 року №9.

Виконання зобов`язання ТОВ «ПФГ «Нафтахім» перед ТОВ «АТП 1981» щодо сплати грошових коштів за здійснені перевезення виконані 10.03.2016 року на суму 4000,00 грн. та 23.03.2016 року на суму 5600,00 грн. підтверджується наявними документами в матеріалах справи.

Більше того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лист Регіонального сервісного центру МВС в Київській області Міністерства внутрішніх справ України від 08.11.2017 року №31/10-48-70, згідно якого за ТОВ «АТП 1981» зареєстровані транспортні засоби. Також суду пред`явлено деякі статутні документи ТОВ "АТП 1981", відомості з ЄДРПОУ, свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість тощо.

Враховуючим наведене в сукупності суд вказує на доведеність реальності господарських операцій позивача з ТОВ «АТП 1981».

Таким чином, вищевикладене дає суду підстави стверджувати, що господарські операції зі спірним контрагентами підтверджені належним чином оформленими первинним документами та мали своїм наслідком реальні зміни майнового стану ТОВ «ПФГ «Нафтахім».

При цьому, суд критично ставиться до посилання контролюючого органу на наявність відкритого кримінального провадження мотивуючи це наступним.

Так, ані акт перевірки, ані відзив на позовну заяву не містять в собі жодних посилань на номера кримінальних проваджень.

Також під час розгляду справи відповідачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження наявності вироку по контрагентам позивача, що вказані вище.

Крім цього, суд наголошує, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що посилання контролюючого органу на кримінальне провадження відкрите за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статті 205 Кримінального кодексу України є безпідставними, оскільки останні не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання даним контрагентом своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суд від 05.06.2018 у справі №809/1139/17, від 26.06.2018 у справі №808/2360/17.

Також, суд звертає увагу, що невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі №815/3526/17.

При цьому, звітування контрагентів до контролюючих органів, а також перебування господарюючих суб`єктів за юридичною адресою не є критерієм правового статусу платника податків (позивача) щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.21018 року у справі №2а-1484/12/1370.

Разом з цим, суд наголошує, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального Закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись належними.

Водночас, така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 р. у справі № 811/2154/13-а, від 27.03.2018 р. у справі № 816/809/17.

Що ж стосується посилання контролюючого органу на наявність протоколу допиту директора ТОВ «Кагарлик Агро Артіль» від 29.07.2016 року суд звертає увагу, що матеріли справи містять в собі лише посилання на протокол допиту, проте, не містять в собі його документального підтвердження.

Разом з цим, в силу частини 1 статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 2 КК України.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України).

У частині 1 статті 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина 2 цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі №822/551/18, від 24.01.2019 року у справі №804/15563/15.

В частині посилань контролюючого органу на відсутність трудових та матеріальних ресурсів слід вказати наступне.

Норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

При цьому, відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 року у справах № 814/937/15, № 815/3526/17).

Також, суд звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Варто зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов`язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

В ході розгляду справи податковим органом не доведено узгодженість дій між позивачем та його контрагентами, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Таким чином, з огляду на приписи наведених правових норм процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов`язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11.

Окрім того, такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про хибність висновків контролюючого органу про заниження позивачем податку на прибуток підприємства за період з 01.01.2014 року по 13.07.2016 рік на загальну суму 1890,00 грн., у тому числі за 2014 рік на суму 450,00 грн.; за 1 квартал 2016 року на суму 1440 грн., за 1 півріччя 2016 року на суму 1440,00 грн. та завищення ним суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за період з 01.01.2014 року по 13.06.2016 рік всього в сумі 2100, 00 грн. в тому числі за червень 2016 року в сумі 2100,00 грн., а відтак спірні рішення підлягають скасуванню.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає до задоволення, то судові витрати слід присудити на користь позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72, 73, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» (04041, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, б. 8, ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, б. 11г, ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.10.2017 року №, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

4. Судові витрати в розмірі 1684 (одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група «Нафтахім» (04041, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, б. 8, ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, б. 11г, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева