Справа № 620/1689/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1689/19 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Ключковича В.Ю.,

Лічевецького І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 01.03.2019 № 17 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати прийняти рішення про прийняття та оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не може повернутися до країни походження через загрозу життю та здоров`ю. Проте, прибувши в Україну з Народної Республіки Бангладеш через побоювання за своє життя та здоров`я, він звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця. Водночас, йому було незаконно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує про те, що на його думку, він у провній мірі довів, що його побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, (підданства), належності до певної соціальної групи або політиіних переконань є обгрунтованими, та що його життю, безпеці, свободі в країні походження загрожує небезпека та він не може повернутися до такої країни внаслідок значних побоювань.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що вимоги апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, а оскаржуване рішення суду першої інстанції правомірним та таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення в країну громадянської належності, а існування небезпеки життю позивача не підтверджується жодними документами, а тому суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин, відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін та разом з цим, апеляційний розгляд справи провести без участі уповноваженого представника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області.

У судове засідання учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розляду справи, явку уповноважених представників не забезпечили.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, судова колегія визнала можливе подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження в межах строків розгляду апеляційних скарг.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 11.02.2019 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою- анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій позивач вказав причину, за якої він просить надати йому захист в Україні, а саме - сімейні, його старший брат має намір його вбити.

Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено наступне:

при зверненні з заявою надав лише копії двох сторінок паспорта для виїзду за кордон громадянина Народної Республіки Бангладеш серії НОМЕР_1 , копію свідоцтва про народження на бенгальській мові, копію двох сторінок картки фана НОМЕР_2 , копію довідки про перебування іноземця або особи без громадянства в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні № 454 від 25.12.2018 та копію виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого;

є громадянином Народної Республіки Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження та постійного проживання - Народна Республіка Бангладеш, район Сілхет ;

за національністю бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (сунніт);

не військовозобов`язаний, військову службу не проходив;

до кримінальної чи адміністративної відповідальності в Бангладеш не притягувався та не був засуджений судом;

10.06.2018 легально вилетів за карткою футбольного фана, яка була видана туристичною агенцією, повітряним шляхом з території Народної Республіки Бангладеш до Російської Федерації, транзитом через Дубай;

22.06.2018 нелегально перетнув державний кордон України, без документів, поза пунктами пропуску державного кордону України;

Дзержинським районним судом м. Харкова від 25.06.2018 року у справі № 638/8966/18 було прийнято рішення про примусове видворення позивача за межі України та затримати з поміщенням до ПТПІ терміном на шість місяців, яка постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 була залишена без змін.

з 26.06.2018 до 25.12.2018 перебував у ПТПІ;

із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 11.02.2019, лише через 8 місяців після незаконного перетину державного кордону України та через місяць після звільнення з ПТПІ;

рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 у справі № 620/739/19 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду;

ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях. їх доручення не виконували, в акціях участі не брали;

не має жодних доказів та документів, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування;

до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Управлінням міграційної служби України в Чернігівській області заява позивача була прийнята до розгляду, з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди, наявним в матеріалах справи.

Зі змісту висновку головного спеціаліста УДМС України в Чернігівській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2019СN0004 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 вбачається, що аналізом матеріалів особових справ позивача встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1.13 частини першої статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, за результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем прийнято наказ від 01.03.2019 № 17 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, що міститься в матеріалах справи.

Повідомленням № 80 позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачіем обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Нормами ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на зазначені вище обставини колегія суддів вважає, що спірне рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 07 лютого 2019 року є обґрунтованим та правомірним, а підстави для його скасування відсутні.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді В.Ю. Ключкович

І.О. Лічевецький