Справа № 640/19503/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

21 жовтня 2019 року м. Київ № 640/19503/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шейко Т.І.,

розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали

за позовомОСОБА_1
доДержави Україна в особі Міністерства юстиції України Державної казначейської служби України
простягнення збитків та моральної шкоди
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва від 29 вересня 2017 року ВП №53782999 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа №1423/19804/12, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва 12 червня 2013 року;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 233527,76 грн., в тому числі:

- матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на користь позивача суми за рішенням суду - 68626,20 грн.;

- інфляційні втрати в розмірі - 73292,56 грн.;

- три відсотки річних в розмірі - 11839,00 грн.;

- моральну шкоду в розмірі - 79770,00 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Позовну заяву позивач обґрунтовував наступним.

Згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі №1423/19804/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Флагман», (54001, м. Миколаїв, вул. Адмірала Макарова, 48/2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошові кошти в сумі 68 626,00 грн. Рішення суду набрало законної сили 02 квітня 2013 року та видано виконавчий лист №1423/19804/12 від 12 червня 2013 року.

ОСОБА_1 12 червня 2013 року звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Відділ ДВС Миколаївського МУЮ) з заявою про відкриття виконавчого провадження та додав оригінал виконавчого листа № 1423/19804/12, виданий 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Згідно постанови старшого державного виконавця Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ Гаврилюк В.І. від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП №38510955 (ідентифікатор доступу № 943Г1ГЕ799БГ).

Згідно постанови Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 25 грудня 2013 року у виконавчому провадженні ВП №38510955 - виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання.

Приймаючи таке рішення старший державний виконавець Іккас Н.О. послалась на пункт 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року та вказала на те, що у боржника відсутнє майно та кошти на розрахункових рахунках, а вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна, на яке можливо звернути стягнення, виявилися безрезультатними.

В той же час, згідно наданого на запит позивача Витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 05 квітня 2017 року ВП №38516955 - жодних виконавчих дій по розшуку боржника та його майна, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження», старшим державним виконавцем Іккес Н.О. не вчинялось, що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем норм частини другої статті 40 та частини першої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), за якими саме на державного виконавця покладається обов`язок по розшуку боржника та його майна.

ОСОБА_1 27 січня 2014 року вдруге звернувся до Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження та додав оригінал виконавчого листа № 1423/19804/2012, виданий 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Згідно постанови старшого державного виконавця Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ Іккес Н.О. від 05 лютого 2014 року було відкрито виконавче провадження ВП №41903243 (ідентифікатор доступу № А5Е6Д66891В).

Згідно постанови Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 11 грудня 2015 року виконавчий лист №1423/19804/2012, виданий 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва повернуто стягувачу без виконання.

Приймаючи рішення «Про повернення виконавчого документа стягувачу» головний державний виконавець Звіревич Д.Ю. послалась на пункт 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та вказала на те, що у боржника - юридичної особи відсутнє майно та кошти на розрахункових рахунках, а вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна, на яке можливо звернути стягнення, виявилися безрезультатними.

Проте, згідно наданого на запит позивача Витягу з Реєстру виконавчих проваджень від 05 квітня 2017 року ВП №41903243, вдруге жодних виконавчих дій по розшуку боржника та його майна старшим державним виконавцем Іккес Н.О. та головним державним виконавцем Звіревич Д.Ю. не вчинялось, що свідчить про свідоме ігнорування державними виконавцями, на думку позивача, норм частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Крім цього, як зазначає позивач, головний державний виконавець Звіревич Д.Ю. винесла постанову «Про повернення виконавчого документа стягувачу» від 11 грудня 2015 року ВП № 41903243, але відправила останню позивачу, як стягувачу, лише 16 лютого 2016 року, тобто через 2 місяці.

Окрім цього, як в супровідному листі від 30 грудня 2015 року № 52178/17 так і на поштовому конверті рекомендованого листа №66110, замість міста Южноукраїнськ було зазначено місто Миколаїв, тому рекомендований лист два рази ( 25 лютого 2016 року та 10 березня 2016 року) повертався поштовим відділенням до Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва для уточнення адреси стягувача, але незважаючи на те, що начальником Відділу ДВС було зобов`язано Головного державного виконавця Звіревич Д.Ю. перевірити адресу стягувача - жодних дій, починаючи з 10 березня 2016 року по 05 квітня 2017 року вчинено не було, хоча позивачу повідомлялось, що документи виконавчого провадження відправлено рекомендованим листом №66110 ще 16 лютого 2016 року.

Це змусило позивача звернутися на центральне поштове відділення, де і з`ясувалось, що рекомендований лист було повернуто з підстав невірно вказаної адреси, а відтак постанову «Про повернення виконавчого документа стягувачу» позивач отримав лише 05 квітня 2017 року за письмовим зверненням позивача до начальника Відділу ДВС м. Миколаєва, та передано позивачу поштовий конверт, супровідний лист та постанова, що направлялись позивачу 16 лютого 2016 року, які позивач передав до суду на підтвердження доказів бездіяльності посадових осіб Центрального Відділу ДВС м, Миколаєва.

Таким чином виконавче провадження не було відновлено з 16 лютого 2016 року по 05 квітня 2017 року, а виконавчі дії не вчинялись більше року саме з вини посадових осіб Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва.

За викладених вище обставин позивач вважає, що має місце протиправна бездіяльність посадових осіб Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва за період з 05 лютого 2014 року по 05 квітня 2017 року.

ОСОБА_1 10 квітня 2018 року втретє звернувся до Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва із заявою про відкриття виконавчого провадження, та на вимогу Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва надав докази сплати авансового внеску в розмірі 1372,52 грн. (квитанція № 1933 від 10.04.2017 р. ПАТ «Правексбанк»).

Згідно постанови Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року Головним державним виконавцем Звіревич Д.Ю. було відкрито виконавче провадження ВП № 53782999 (ідентифікатор доступу до Реєстру № ВГВБ8ДВ7Б9Е4).

Однак згідно постанови Головного державного виконавця Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Юдіної І.М. «Про повернення виконавчого документа стягувачу» від 29 вересня 2017 року ВП №53782999 виконавчий документ - (виконавчий лист № 1423/19804/2012 від 12 червня 2013 року), що виданий Центральним районним судом м. Миколаєва - повернуто стягувачу без виконання.

Приймаючи таке рішення головний державний виконавець Юдіна І.М. послалась на пункт 2 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року.

Вважаючи таку бездіяльність державних виконавців протиправною, позивач подав до Центрального районного суду м. Миколаєва скаргу на постанову Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва від 29 вересня 2017 року ВП № 53782999 «Про повернення виконавчого документа стягувачу», та на бездіяльність Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа №1423/19804/12 від 12 червня 2013 року, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва.

На момент звернення до суду з даною позовною заявою, рішення у справі №1423/19804/12, номер провадження 4с/490/94/0218, не прийнято.

За таких підстав позивача вважає, що Держава Україна порушує його право неналежним виконання рішення суду, яке набрало законної сили, що є невід`ємною частиною «судового процесу», а тому звернувся з даною позовною заявою в порядку адміністративного судочинства до суду.

Однак, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оскаржується протиправна бездіяльність державних виконавців, що полягає у не належному виконанні рішення суду від 21 березня 2013 року у справі №1423/19801/12-ц, на виконання якого видано виконавчий лист від 12 червня 2013 року.

Така бездіяльність призвела до матеріальних та моральних збитків позивача, а тому останній вважає, що саме Держава Україна повинна забезпечити виконання вищезазначеного рішення, через відповідний орган державної влади.

Проте, оскаржуються дії державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритого на підставі виконавчого листа у цивільній справі №1423/19801/12-ц, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною першою статті 447 Цивільного-процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного чи приватного виконавця під час виконання судового рішення у справі №1423/19801/12-ц, винесеного на підставі Цивільного-процесуального кодексу України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тому, позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, шляхом подача скарги на бездіяльність державного виконавця до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників - вирішення даного спору відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

В той же час, щодо посилань позивача на протиправну бездіяльність судді Чулуп О.С. при розгляді скарги на протиправну бездіяльність державного виконавця, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом.

Права та обов`язки суддів визначенні статтею 56 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З наведеного вбачається, що суддя здійснює свою діяльність на підставі та в межах чинного законодавства, та має справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року «…статтями 62, 126, 129 Конституції визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом…».

«…У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом…».

Більше того, позивачем позовні вимоги звернуті саме до державних виконавців (посадових осіб) Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

Тому, дослідивши позовну заяву та додані до неї матеріали, враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про визнання протиправною бездіяльності та відшкодування шкоди.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може буде оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, встановлені статтями 287, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко