Справа № 1.380.2019.002299
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8458/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Онишкевича Т.В., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року ухвалене суддею Коморним О.І. у місті Львові о 12 год. 32 хв. у справі № 1.380.2019.002299 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 204 від 01 березня 2019 року «Про погодження детального плану території, обмеженої вулицею Технічною, вулицею Каменярів, вулицею П. Дорошенка, вулицею Бібліотечною».

Позовні вимоги мотивовано тим, що детальним планом території, обмеженої вулицею Технічною, вулицею Каменярів, вулицею П. Дорошенка, вулицею Бібліотечною передбачено будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці площею 0, 2362 га, яка передана в оренду Облспоживспілці на підставі договору оренди від 14.09.2007 pоку. Позивачка зазначила, що проживає та є співвласницею будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 0675 га, що призначена для обслуговування будинку. Позивачка зазначає, що її земельна ділянка межує з земельною ділянкою, яка надана в оренду Облспоживспілці.

На думку позивачки, вказане рішення виконавчого комітету прийняте з порушенням земельного законодавства, а саме, без врахування статусу цієї земельної ділянки як землі історико-культурного призначення, порушенням законодавства про охорону культурної спадщини, порушенням норм містобудування, порушенням статті 4 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах».

Позивачка вважає, що забудова на межі з її земельною ділянкою, порушуватиме в майбутньому її право як власника земельної ділянки, оскільки, на думку позивачки, вона не зможе нею повноцінно користуватися. Крім того, позивачка вважає, що забудова впритул до її будинку містить небезпеку його пошкодження і руйнування, що перешкоджатиме утриманню будинку в належному стані.

Захист порушеного права, на думку позивачки, можливий шляхом визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 204 від 01 березня 2019 року «Про погодження детального плану території, обмеженої вулицею Технічною, вулицею Каменярів, вулицею П. Дорошенка, вулицею Бібліотечною».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржила позивачка, ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову. Таку позицію позивачка пояснює тим, що рішення про погодження детального плану території відповідач прийняв з порушенням земельного законодавство, а саме, без врахування статусу цієї земельної ділянки як землі історико-культурного призначення, порушенням законодавства про охорону культурної спадщини, порушенням норм містобудування, порушенням статті 4 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах», а суд першої інстанції цього не дослідив обмежившись висновками про те, що позивачка в цьому спорі немає права на захист.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 204 від 01 березня 2019 року «Про погодження детального плану території, обмеженої вулицею Технічною, вулицею Каменярів, вулицею П. Дорошенка, вулицею Бібліотечною» лише погоджено, а не затверджено детальний план території. Затвердження детального плану території, згідно з цим рішенням покладено на Львівську міську раду. Відповідач вважає, що оскаржене рішення виконавчого комітету Львівської міської ради не порушує прав позивачки і є лише одним із етапів щодо затвердження детального плану території. Також зазначає, що рішення виконавчого комітету не є остаточним з вирішення питання щодо формування детального плану території.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 01.03.2019 року виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішенням № 204 «Про погодження детального плану території, обмеженої вул. Технічною, АДРЕСА_2 .

Згідно з змістом цього рішення, виконавчий комітет Львівської міської ради вирішив:

- погодити детальний план території, обмеженої вул. Технічною, АДРЕСА_2 , у складі з розробленою планувальною структурою забудови території, планом червоних ліній вулично-дорожньої мережі, схемою функціонального зонування території (планом зонування території) з визначенням містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок, пропозиціями з інженерного забезпечення та захисту території, заходами щодо дотримання санітарно-гігієнічних, протипожежних нормативів, вимог з ліквідації аварійних ситуацій та реалізації детального плану території;

- Управлінню архітектури та урбаністики департаменту містобудування подати міській раді на затвердження детальний план території, обмеженої вул АДРЕСА_3 Технічною, АДРЕСА_2 .

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення виконавчого комітету є лише одним із етапів щодо розроблення та затвердження детального плану території та не є кінцевим рішення з цього питання. У зв`язку з цим, суд першої інстанції вважає, що рішення виконавчого комітету про погодження детального плану території не порушує прав позивачки, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

Актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки. Такі акти не стосуються якогось одного суб`єкта правовідносин і розраховані на багаторазове застосування.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

Виходячи з цих тверджень, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 204 від 01 березня 2019 року «Про погодження детального плану території, обмеженої вулицею Технічною, вулицею Каменярів, вулицею П. Дорошенка, вулицею Бібліотечною» є актом індивідуальної дії і стосується Управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради, якому доручається подати детальний план території міській раді на затвердження.

При цьому, вказане рішення виконавчого комітету не є кінцевим рішенням щодо розроблення та затвердження детального плану території, а є лише одним із етапів розроблення детального плану території, і тому, на думку апеляційного суду, не може створювати, змінювати чи припиняти права та обов`язки фізичних чи юридичних осіб, крім тих, кого це рішення стосується.

Згідно з частинами 2, 6 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25 листопада 1997 року № 6-зп, зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, Конституційний Суд України дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», а саме, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз правових норм, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Тобто, норми права не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що заявники вважають, що певні обставини впливають на їх правове становище.

Поряд з цим, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 26 березня 2013 року (справі № 21-438а12), від 15 грудня 2015 року (справі № 800/206/15), від 24 січня 2017 року (справа № 21-3309а16).

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно право, свободу чи інтерес особи порушено, та це право, свобода або інтерес порушив відповідач. Водночас, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, суд в кожному випадку під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод позивача.

Враховуючи наведені вище міркування та норми матеріального права, апеляційний суд вважає, що оскаржене рішення відповідача, жодним чином не порушує прав позивачки, оскільки таке є одним із етапів розроблення детального плану території і не стосується індивідуально виражених прав чи інтересів позивачки.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року в справі № 1.380.2019.002299 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко
Повний текст постанови складено 24.10.2019 року