Справа № 377/723/19
Суддя: Теремецька Н. Ф.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/723/19

Провадження №2-а/377/20/19

17 жовтня 2019 року Славутицький міський суд Київської області у складі: судді Теремецької Н.Ф., за участю секретарів судового засідання: Маряхіної І.В., Прядко Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Славутичі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазова Володимира Сергійовича про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, -

УСТАНОВИВ:

16 вересня 2019 року до суду подано позовну заяву, в якій позивач просить: поновити йому строк звернення до суду з адміністративним позовом про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення; скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазова Володимира Сергійовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №480089 від 17.05.2019 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення; стягнути на його користь понесені ним судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 500 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 17 травня 2019 року, приблизно о 20 годині 45 хвилин, під час керування позивачем транспортним засобом марки «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на 98 кілометрі автомобільної дороги М-01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, при в`їзді до населеного пункту Кіпті Козелецького району Чернігівської області, він був зупинений інспектором патрульної поліції Глазовим В.С., який вимагав від нього, крім посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ще поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена карта»). Пунктом 21.2 ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено лише два випадки, які дають відповідним підрозділам Національної поліції законні підстави для пред`явлення водієм поліса(договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( страхового сертифіката «Зелена карта»), а саме при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод. Однак, відносно позивача ніякого протоколу щодо порушення правил дорожнього руху не складалося, матеріали дорожньо-транспортної пригоди не оформлювалися, в зв`язку з чим позивач відмовився надавати зазначений поліс. В подальшому, інспектор поліції запросив позивача пройти до приміщення стаціонарного посту, де останній пробув декілька хвилин, не дочекавшись будь-яких пояснень чи вказівок, повідомив інспектора про те, що він іде до свого автомобіля, на що інспектор патрульної поліції ніяк не відреагував. Про існування постанови позивач дізнався лише 04.09.2019 року від нотаріуса, до якого звернувся, маючи намір на продаж автомобіля. Копію постанови позивач отримав лише 05.05.2019 року у Славутицькому міському відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Справа про адміністративне правопорушення була розглянута в порушення ч. 1 ст. 268 КУпАП та п. 8 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Враховуючи викладене, вважає, що постанова є незаконною і підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Ухвалою судді від 20 вересня 2019 року було визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

09 жовтня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що 17.05.2019 року під час патрулювання на СП «Кіпті» відповідачем було виявлено транспортний засіб MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_1 , який мав очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу, зокрема, непрацюючу праву фару ближнього світла, що є порушенням п. 2.3. а) та п. 31.4.3 а) ПДР України. Автомобіль було зупинено та водію ОСОБА_1 було запропоновано у порядку п. 2.4 а) ПДР надати для перевірки документи, визначені п.2.1 ПДР, а саме: посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка»). Водій надав лише перші два документи з вищевказаних, на чергові вимоги надати страховий поліс водій не реагував. У зв`язку з цим було складено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №480089, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 гривень. Посилання позивача на те, що відповідачем не дотримано положення п. 21.2. ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставними. Так, згідно п. 21.1. статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Пунктом 21.3. статті 21 вказаного Закону передбачено, що при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті. Поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності входить до комплексу обов`язкових документів, які дають право керування транспортним засобом на рівні з посвідченням водія та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Згідно бази Моторно (транспортного) страхового бюро України, дані про наявність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на час винесення оскаржуваної постанови 17.05.2019 року відсутні. Поліс позивач придбав лише 28.09.2019 року, тобто вже після звернення до суду для оскарження винесеної щодо нього постанови. Це підтверджує той факт, що на момент зупинки поліцейськими автомобіля під керуванням ОСОБА_1 в останнього поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був відсутній, а отже він не міг його пред`явити. Розмір витрат на правову допомогу є необґрунтований, доказами не підтверджений, тому вони не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В судовому засіданні, яке відбулося 08 жовтня 2019 року, позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що 17 травня 2019 року під час керування транспортним засобом марки «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на 98 кілометрі автомобільної дороги М-01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, при в`їзді до населеного пункту Кіпті Козелецького району Чернігівської області, він був зупинений інспектором патрульної поліції Глазовим В.С., який вимагав від нього, крім посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ще поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Причиною зупинки стало те, що у автомобіля не працювала права фара ближнього світла, проте вказана технічна несправність не є порушенням ПДР України, тому у поліцейського не було підстав вимагати у нього пред`явити страховий поліс. Він повідомив поліцейському про те, що його вимога є незаконною та поїхав далі. Постанова була складена у його відсутності, тому в оскаржуваній постанові зазначено адресу місця проживання, за якою він не проживає, а також відсутній підпис про отримання копії постанови. Копію постанови він отримав лише 05.05.2019 року у Славутицькому міському відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Враховуючи, що відповідач безпідставно вимагав надати йому страховий поліс, то вказана постанова є незаконною і підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. У відзиві просив проводити судовий розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та надані докази, суд вважає необхідним задовольнити позов з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно постанови серії ДП18 № 480089 від 17.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеної інспектором взводу № 1 роти № 4 БУПП в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Глазовим Володимиром Сергійовичем, ОСОБА_2 Ю ОСОБА_3 Г., позивача у справі, притягнутодо відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 425 гривень.

Як вбачається із зазначеної постанови, ОСОБА_1 17 травня 2019 року, о 20 годині 45 хвилин, на автомобільній дорозі М01, керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не пред`явив для перевірки поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена карта»), чим порушив вимоги п. п. 2.1 «ґ» ПДР України.

Не погодившись з постановою від 17.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесеної інспектором Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазовим Володимиром Сергійовичем, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про дорожній рух» законодавство про дорожній рух складається з цього Закону та актів законодавства України, що видаються відповідно до нього.

Як зазначено в ст. 14 цього Закону, учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За змістом ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Таким чином, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ст. 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

За змістом ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідальність за ч.1 ст.126 КУпАП передбачена за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв.

За змістом частини 3 цієї статті поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , 17 травня 2019 року, о 20 годині 45 хвилин, на автомобільній дорозі М01, керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не пред`явив для перевірки поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена карта»), чим порушив вимоги п. п. 2.1 «ґ» ПДР України.

Зі змісту відзиву видно, що 30-ти денний строк зберігання відеозапису з нагрудної БК поліцейського «В-00030», що є додатком до постанови про адміністративне правопрушення, на якому зафіксовано розгляд вказаної справи поліцейським, сплив, оскільки з моменту винесення оскаржуваної постанови пройшло більше 4 місяців, тому він суду не наданий.

З рапорту інспектора роти №4 БУПП в Чернігівській області ДПП В.С.Глазового, копія якого долучена до матеріалів справи, видно, що причиною зупинки 17 травня 2019 року о 20 годині 45 хвилин транспортного засобу марки «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на 98 кілометрі автомобільної дороги М-01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі була технічна несправність автомобіля, а саме не працювала лампа правої фари у режимі ближнього світла.

Зазначені обставини були підтверджені позивачем у судовому засіданні.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, що в нього була законна підстава для зупинки транспортного засобу, передбачена п.2 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію». Проте, у відповідача була відсутня підстава для перевірки поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у позивача, виходячи з такого.

Як зазначено у п.п. ґ п. 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, поліс(сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п.21.1, 21.2 ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу ( за винятком транспортних засобів, щодо яких встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обовязкового страхування цивільно- правової відповідальності, за якою МТСБУ укладо угоду про взаємне визнання договрів такого страхування. Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладення договору страхування є необов`язковим. Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону. Контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод; органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

Відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Пунктом 21.4 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, установлену законом.

Абзацом другим ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 2 ч.1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» I вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Таким чином, системний аналіз положень статті 16 Закону України «Про дорожній рух», статті 32 Закону України «Про Національну поліцію», статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить про те, що страховий поліс може бути предметом перевірки у разі порушення Правил дорожнього руху України.

Виходячи з цього та за відсутності постанови про застосування до позивача адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху, вимоги інспектора до позивача про пред`явлення полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є неправомірними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.03.2019 у справі № 686/11314/17.

Як вбачається з матеріалів справи, відносно позивача постанова про накладення адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху України відповідачем не виносилась. Крім того, наявність такої технічної несправності, як непрацююча права фара ближнього світла, не є порушенням Правил дорожнього руху України, яке тягне за собою адміністративну відповідальність, оскільки відповідно до пп. б п.31.4.3 ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів в разі, коли не горить лампа лівої фари в режимі ближнього світла.

Виходячи з наведеного, суд не погоджується з доводами, викладеними відповідачем у відзиві, про порушення позивачем в зв`язку з непрацюючою правою фарою ближнього світла пунктів 2.3 а) та п.31.4.3 а) ПДР України.

Так, відповідно до п.2.3 а) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити та забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, технічна несправність у виді непрацюючої правої фари ближнього світла виникла під час руху транспортного засобу. Доказів іншого суду відповідачем не надано.

Згідно з п.31.4.3 а) ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів якщо кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу.

Порушення даного пункту Правил дорожнього руху України має місце лише в тому випадку, коли кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу, тобто у даній справі таке порушення ПДР могло мати місце, якби права фара ближнього світла не відповідала конструкції транспортного засобу.

Доказів того, що кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідали вимогам конструкції транспортного засобу, яким керував позивач, відповідачем суду не надано.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не порушувались п. 2.3 а) та п.31.4.3 а) ПДР України.

Виходячи з того, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, постанова щодо порушеня ним ПДР не виносилась, то суд дійшов висновку про неправомірність вимоги відповідача до позивача про пред`явлення полісу обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів , а позивач, в свою чергу, не був зобов`язаний виконувати дану вимогу, і тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КУпАП, за непред`явлення для перевірки полісу(договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка).

Відсутність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності може бути підставою для притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, але саме за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), про що повинно зазначатись у постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Посилаючись у відзиві на відсутність у позивача поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») на час винесення оскаржуваної постанови, відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності за те, що він не пред`явив для перевірки поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тому саме ці обставини, зазначені в оспорюваній постанові, є предметом дослідження даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Сторони в процесі повинні подати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Суд зазначає, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, суд приходить до висновку щодо недоведеності відповідачем, всупереч ч.2 ст.77 КАС України, правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а тому оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 480089 від 17 травня 2019 року не може вважатись правомірною та підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що адвокат Бабич Н.С., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000763 від 05 липня 2019 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Чернігівської області № 77 від 07.06.2019 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, та здійснює адвокатську діяльність індивідуально, надавала позивачу правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги № 2-09-19 від 13 вересня 2019 року.

За змістом п.1 вказаного договору, предметом договору є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів позивача по адміністративній справі за позовом до інспектора патрульної поліції управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазова Володимира Сергійовича про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень та скасування постанови серії ДП18 № 480089 від 17.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а саме: вивчення наданих клієнтом документів, нормативних актів, судової практики з предмету спору та складення позовної заяви до суду і оформлення додатків до неї.

Відповідно до п.4.4 цього договору за надання правової допомоги відповідно до даного договору клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 500 гривень. Розрахунок вартості наданих послуг є Додатком 1 до договору.

Як зазначено у розрахунку вартості робіт(послуг), який є Додатком 1 до договору про надання правової допомоги № 2-09-19 від 13.09.2019 року, вартість години роботи адвоката становить 100 гривень. Адвокатом Бабич Н.С. було витрачено на вивчення наданих клієнтом документів, на надання усної консультації -0,5 год, вартість 50 гривень, на вивчення нормативних актів та матеріалів судової практики з предмету спору 0,5 год, вартість 50 гривень, складання позовної заяви та оформлення додатків до неї 4 год, вартість - 500 гривень.

Виконання наданих послуг в повному обсязі підтверджено у акті виконаних робіт від 16 вересня 2019 року за договором про надання правової допомоги № 2-09-19 від 13 вересня 2019 року, підписаного позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Бабич Н.С..

Вартість послуг, наданих позивачу адвокатом Бабич Н.С. та оплачених позивачем , складає 500 гривень.

Оплату витрат позивачем за надання йому правничої допомоги адвокатом ОСОБА_4 . згідно наданого договору підтверджено рахунком-фактурою № 2-09-19 від 16 вересня 2019 року та товарним чеком на суму 500 гривень, який відповідно до ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» є розрахунковим документом, що підтверджує факт надання послуги, отримання коштів.

Рахунок-фактура та товарний чек відповідають вимогам, встановленим ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять всі необхідні реквізити та посилання на договір про надання правової допомоги № 2-09-19 від 13.09.2019 року.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи час, затрачений адвокатом ОСОБА_5 .С. на вивчення наданих клієнтом документів, на надання усної консультації, на вивчення нормативних актів та матеріалів судової практики з предмету спору, складання позовної заяви та оформлення додатків до неї, складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, суд вважає, що розмір витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката, в сумі 500 гривень є співмірним, обґрунтованим та підтвердженим належними доказами у цій справі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, посадова чи службова особа якого виступала відповідачем у справі.

Враховуючи, що відповідачем у справі виступав інспектор Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції , який є службовою особою Департаменту патрульної поліції, то відповідні витрати на професійну правничу допомогу в сумі 500 гривень мають бути стягнуті на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань саме з Департаменту патрульної поліції, як з суб`єкта владних повноважень, службовою особою якого виступає відповідач.

Керуючись ст. ст. 243-246, 286 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати постанову інспектора Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазова Володимира Сергійовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 480089 від 17 травня 2019 року, згідно якої застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 500 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через Славутицький міський суд. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач Інспектор Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Глазов Володимир Сергійович (адреса місця знаходження: м. Чернігів, вул. Громадська, 66 ).

Суддя Н. Ф. Теремецька