Справа № 400/103/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/103/19

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

Дата і місце ухвалення: 26.06.2019р., м.Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність держави Україна в особі ДСА України та ГУ ДКС України у м.Києві щодо виплати ОСОБА_1 у період з 01.01.2010 року по 31.12.2018 року щомісячного грошового утримання у загальній сумі 93378,42 грн. з ДСА України за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року у справі №2-а-3748/09/1470 з урахуванням ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.07.2010 року;

- стягнути в держави Україна на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн.

Позов обґрунтовував тим, що на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року у справі №2-а-3748/09/1470 на користь позивача відповідачами не здійснюється виплата присуджених сум щомісячного грошового утримання, у зв`язку з чим держава допустила прострочення виконання грошових зобов`язань в загальній сумі 93378,42 грн. А відтак, за твердженнями позивача, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», він має право на виплату суми боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також на нарахування трьох процентів річних від простроченої суми.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03.08.2019 року ДСА України подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не повне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що щомісячне грошове утримання судді не є заробітною платою судді та не відноситься до виплат, що входять до структури заробітної плати. Тобто, вимога ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості з виплати щомісячного грошового утримання та компенсації за порушення строків його виплати не є вимогою про стягнення заробітної плати в розумінні законів України «Про судовий збір», «Про судоустрій і статус суддів» та «Про оплату праці».

У зв`язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року та прийняття нового - про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві підтримало апеляційну скаргу ДСА України.

ОСОБА_1 . подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення ч.2 ст.625 ЦК України. Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року по справі №2а-3748/09/1470 визнано протиправними дії господарського суду Миколаївської області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді з січня 2009 року по лютий 2010 року. Стягнуто з господарського суду Миколаївської області на користь ОСОБА_1 довічне грошове утримання судді з січня 2009 року по лютий 2010 року в сумі 93378,42 грн. Допущено негайне виконання стягнення довічного грошового утримання судді за один місяць в сумі 7767,90 грн. в межах загальної суми стягнення 93378,42 грн.

27.04.2010 року на виконання резолютивної частини постанови від 19.03.2010 року Миколаївським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі № 2а-3748/09/1470.

Постановою від 28.05.2010 року підрозділом примусового виконання рішень Центрального відділу ДВС Миколаївського МУЮ відкрито виконавче провадження №19467053.

На підставі згоди Державної судової адміністрації України, наданої листом від 21.06.2010 року №11-3898/10, на клопотання господарського суду Миколаївської області, ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.07.2010 року змінено порядок та спосіб виконання судового рішення, а саме, виконання постанови суду про стягнення присудженого на користь ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання покладено на Державну судову адміністрацію України.

Виконавче провадження №19467053 було передано до підрозділу примусового виконання рішень відділу державного виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, а останнім постановою від 12.10.2010 року закінчено його з передачею для подальшого виконання до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У зв`язку зі змінами у законодавстві про виконання судових рішень, по яким боржником є держава, зазначений вище виконавчий лист передано на виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві.

Заява з оригіналами виконавчих документів надійшли до Головного управління Казначейства 08.04.2016 року від Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві згідно акту приймання-передавання № 17 за 1 квартал 2016 року та знаходиться в другій черзі погашення заборгованості за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

У відповідь на заяву позивача від 27.09.2017 року (вх. №8-20553 від 03.10.2017 року) щодо стану виконання виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.04.2010 року по справі №2а-3748/09/1470 Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві листом від 23.10.2017 року №5-08/4401-13269 повідомило ОСОБА_1 , що перерахування коштів на його користь буде проведено після виконання рішень суду, що надійшли раніше зазначеного судового рішення.

Листом від 24.05.2018 року №14-08.10/978-5218 «Про надання інформації» Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повідомило ОСОБА_1. про те, що протягом 2018 року планується здійснити перерахування коштів за рішеннями судів, поданих до органів казначейської служби до квітня 2016 року (акт №9 приймання-передачі за ІІІ квартал 2015 року (перша черга) від 09.10.2015 року, акт №12 приймання-передачі за ІV квартал 2015 року (перша черга) від 06.01.2016 року).

Учасниками справи не заперечується, що станом на день звернення позивача до суду присуджене рішенням суду довічне грошове утримання судді з січня 2009 року по лютий 2010 року у сумі 93 378, 42 гривень ОСОБА_1 виплачено не було.

Не погоджуючись з несвоєчасним виконанням рішення суду, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо виплати щомісячного грошового утримання, із стягненням з держави компенсації за прострочення виконання грошового зобов`язання у зв`язку із зростанням індексу інфляції у розмірі 113 409, 01 грн. та трьох процентів річних від прострочення суми в розмірі 29 300, 21 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , дійшов висновку про обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стало те, що відповідачем у строки, визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не було виконано постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року по справі №2а-3748/09/1470, в зв`язку з чим позивач вважає, що на його користь підлягає нарахуванню та виплата компенсація за порушення строків виконання рішення суду в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

За змістом ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також, вказаним Законом, крім органів державної виконавчої служби, визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів.

Так, частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно ч.4 ст.3 Закону перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2013 року, при цьому, пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Відповідно до п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно п.4 Порядку №845 органи Казначейства: забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання у повному обсязі виконавчого документа суду або іншого органу (посадової особи) такий документ повертається до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав з відміткою про його виконання; 2) вживають заходів до виконання виконавчих документів; 3) розглядають письмові звернення (вимоги) щодо виконання виконавчих документів осіб, які беруть участь у справі, державних виконавців, а також прокурорів - учасників виконавчого провадження.

Відповідно до абз.2 п.п.1 п.9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження таких рішень.

Учасниками справи не заперечується, що постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року по справі №2а-3748/09/1470 не було виконано органом Державної казначейської служби України у трьохмісячний строк визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Поряд з цим, виконавчий лист від 27.04.2010 року по справі №2а-3748/09/1470 знаходиться на виконанні в Головному управлінні Державної казначейської служби України у м.Києві, яка не заперечує наявності обов`язку його виконати та здійснює заходи, передбачені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком № 845, щодо такого виконання.

Однак невиплата ОСОБА_3 коштів за вказаним виконавчим листом зумовлена не протиправною бездіяльністю відповідача, як про це зазначив суд першої інстанції, а відсутністю достатніх коштів на відповідному казначейському рахунку та наявністю значної кількості виконавчих документів на виконанні в казначействі, що надійшли раніше виконавчого листа позивача. Казначейство не відмовляло позивачу у перерахуванні коштів, а лише зазначило про наявність черговості виконання рішень суду.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що у межах наданих повноважень відповідачем вчинено усіх необхідних дій, направлених на виконання рішення суду.

Суд першої інстанції, посилаючись на порушення відповідачем строків перерахування коштів, встановлених статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», залишив поза увагою, що вказаною статтею також передбачено списання коштів з рахунків відповідного державного органу або за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в межах відповідних бюджетних призначень, а пунктом 3 Порядку №845 встановлено виконання виконавчих документів органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не регламентовано повноважень Казначейства щодо здійснення першочергового або позачергового безспірного списання коштів.

Як вбачається з відповідей, наданих Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві на звернення ОСОБА_3 (листи від 23.10.2017 року №5-08/4401-13269 та від 24.05.2018 року №14-08.10/978-5218), відповідач не заперечує обов`язку щодо виконання рішення суду у справі №2а-3748/09/1470, однак зазначає про те, що перерахування коштів на його користь буде проведено за рахунок коштів бюджетної програми «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» ( КПКВК 3504040) після виконання рішень суду, що надійшли раніше зазначеного судового рішення.

Отже, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві не відмовляється виконувати рішення суду, а лише вказує на дотримання процедури черговості проведення відповідних виплат.

Отже, колегія суддів зазначає, що неперерахування позивачу коштів довічного грошового утримання відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконані значна кількість судових рішень та передбаченими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями.

Наведені висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 14.06.2018 року у справі №804/3242/17, яка, у відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову про визнання протиправною бездіяльності держави Україна в особі ДСА України та ГУ ДКС України у м.Києві щодо виплати ОСОБА_1 у період з 01.01.2010 року по 31.12.2018 року щомісячного грошового утримання у загальній сумі 93378,42 грн. з ДСА України за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року у справі №2-а-3748/09/1470 з урахуванням ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.07.2010 року. А відтак, колегія суддів, за наслідками розгляду апеляційної скарги, відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на його користь компенсацію за порушення строку виконання постанови у справі № 2-а-3748/09/1470 в загальній сумі 142 709, 22 грн., з яких: індекс інфляції 113 409, 01 грн., 3 % річних у сумі 29 300, 21 грн., суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання позивачем вказаних коштів гарантовано йому статтею 625 ЦК України.

Переглядаючи правильність висновків суду першої інстанції в цій частині колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У заявленому позові ОСОБА_1 , з посиланням на частину другу статті 625 ЦК України, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, просив стягнути в держави Україна на його користь грошові кошти в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн.

При цьому, частина 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Однією з визначальних особливостей адміністративного судочинства також є те, що позивачем в адміністративній справі може бути як фізична, так і юридична особа, яка вважає порушеними свої права, свободи чи інтереси, а відповідачем, за загальним правилом, - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові або службові особи.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається, серед іншого, також спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Однак, на думку колегії суддів, спір у цій частині не можна вважати публічно-правовим, оскільки він не пов`язаний із захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Спір виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 року по справі №646/14523/15-ц висловила правову позицію, згідно якої спір про застосування статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) у схожих правовідносинах.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що спір в частині вимог ОСОБА_1 щодо стягнення в держави Україна на його користь грошові кошти в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн. не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки за вказаних обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.

При цьому, колегія суддів вважає, що положення ч.5 ст.21 КАС України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в даній нормі йдеться про вимоги про відшкодування шкоди завданої протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, в розумінні глави 82 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення в держави Україна на його користь грошових коштів в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн. підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Оскільки судом першої інстанції постановлено судове рішення з не правильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, тому, відповідно до ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги ДСА України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року суд апеляційної інстанції частково задовольняє скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову про відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності держави Україна в особі ДСА України та ГУ ДКС України у м.Києві щодо виплати ОСОБА_1 у період з 01.01.2010 року по 31.12.2018 року щомісячного грошового утримання у загальній сумі 93378,42 грн. з ДСА України за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2010 року у справі №2-а-3748/09/1470 з урахуванням ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.07.2010 року.

Закрити провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 грошових коштів в загальній сумі 142 709,22 грн., з яких: індекс інфляції - 113 409,01 грн. та 3% річних - 29 300,21 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 23.10.2019 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук