Справа № 420/4919/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4919/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 15.08.2019 № 155 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області під час повторного розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країн громадянської належності - Сирії, а також Російської Федерації; залишено без уваги висновки ООАС в рішенні від 17.04.2018 № 1540/4163/18, зокрема ті суттєві обставини, що позивач має малолітню дитину від цивільної дружини ОСОБА_2 , громадянку України - ОСОБА_3 , а іншим судовим рішенням Державну міграційну службу України зобов`язано визнати цивільну дружину позивача особою, яка потребує додаткового захисту. В той же час, у випадку повернення в Сирію життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Інформація по країнам громадянської приналежності позивача - Сирії, а також Російської Федерації - свідчить про існування реальної загрози і позивач зробив реальну спробу обґрунтування свою заяви, виконавши всі умови щодо звернення до міграційного органу, у зв`язку із чим висновок відповідача про очевидну необґрунтованість звернення позивача є формальним та безпідставним.

Ухвалою судді від 23.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

13.08.2019 до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що заяву позивача обґрунтовано залишено без задоволення, так як останній має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом. Зокрема, неможливість повернення до Сирії позивач обґрунтував нестабільною соціально-політичною ситуацією в країні на можливістю примусового призову до лав армії. Неможливість повернення до Російської Федерації позивач обґрунтував побутовим конфліктом із колишньою співмешканкою та відсутністю житла і роботи. Позивач вперше звернувся за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області як громадянин РФ після спливу чотирьох років після прибуття до України. Зазначене суттєве зволікання із зверненням ставить під сумнів реальність стверджуваної позивачем загрози його життю та вказує на те, що дане звернення обумовлене лише потребою у легалізації на території України. При цьому перше звернення було призупинено у зв`язку із зникненням особи та уникненням останнім проходження процедурних заходів. Друге звернення позивача 20.07.2018 здійснене вже як особою із подвійним громадянство (Сирії та РФ) та належним чином не обґрунтовано.

Крім того, за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту співробітники ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку про те, що позивач не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідь на відзив від позивача не надійшла. Додаткових обґрунтувань до адміністративного позову також не надійшло.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особа з подвійним громадянством Сирійської Арабської Республіки та Російської Федерації, уродженець населеного пункту Аль -Фуруклюс, області Хомс, Сирія . Громадянство Сирії отримав за народженням, громадянство Російської Федерації отримав у 1998 році на території Сирії через членство у комуністичній партії Сирії. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, проживає у цивільному шлюбі з громадянкою Сирії ОСОБА_2 , з якою виховує спільну доньку - ОСОБА_3 , громадянку України.

Перше звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом відбулось 05.05.2015, як громадянина Російської Федерації (особова справа № 2015OD0132). Проте, позивач територіальний підрозділ ДМС не відвідав, що унеможливило проведення відповідної процедури та наказом № 62 від 30.03.2018, розгляд заяви позивача про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, було призупинено.

20.07.2018 відбулось повторне звернення ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особа, яка має подвійне громадянство.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначив побоювання примусового призову до збройних сил Сирії в умовах загострення соціально-політичної ситуації в країні та небажання користуватися захистом другої країни громадянської належності через відсутність майна у вказаній країні та конфлікт з колишньою цивільною дружиною.

01 серпня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу Головного Управління ДМС України в Одеській області №145 від 01 серпня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно п. п. 4,6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п. п. 4.3, 4.4. Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок начальника відділу соціальної інтеграції Юзіка Є.С., стосовно матеріалів особової справи №2018OD105, особі з подвійним громадянством Сирії та Російської Федерації, ОСОБА_1 - відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 серпня 2018 року, позивач отримав повідомлення №5/1--619 від 01 серпня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищевказаним наказом, позивач звернувся з позовною заявою до суду, в результаті чого рішенням ООАС від 17.04.2019 № 1540/4163/18, залишеним без змін постановою 5ААС від 09.07.2019, наказ Головного управління ДМС в Одеській області №145 від 01.08.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту» визнано протиправним та скасовано; зобов`язано Головне управління ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вирішуючи вищезазначений спір, суди надали оцінку доводами органу міграційної служби щодо підстав, які слугували для прийняття оскаржуваного наказу.

Зокрема, ГУ ДМС в Одеській області послалось на очевидну необґрунтованість клопотання ОСОБА_1 та свідомого приховування важливих фактів, а саме:

побоювання позивача зазнати примусового призову до лав збройних сил Сирії у разі повернення до вказаної країни спростовується тим фактом, що граничний вік служби в збройних силах Сирії становить 42 роки (на час звернення за захистом позивачу було 52 роки);

побоювання та небажання повертатись на постійне місце проживання до Російської Федерації через колишній конфлікт зі співмешканкою (позивач не пам`ятає її ім`я та прізвище) не містить умов для визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до п.1, 13 частини 1 статті Закону України. Крім того, під час опитування позивач не надав обґрунтованої інформації щодо передумов конфлікту та його учасників, зокрема ОСОБА_1 не називає установчих даних вказаної особи (жінки), ступені та тривалості стосунків із вказаною особою (шлюб, цивільний шлюб, сумісне проживання, тощо), регіону її походження (зазначені Чечня, Дагестан та Узбекистан), кількості та вигляду отриманих погроз та суті таких погроз;

інформація надана позивачем під час двох звернень за міжнародним захистом від 05.05.2015 року та 20.07.2018 року містить суттєві відмінності, зокрема приховування подвійного громадянства під час першого звернення, надання інформації про перебування у офіційних шлюбних стосунках у Російській Федерації;

свідоме приховування та не надання для зберігання до ГУ ДМС України в Одеській області документів, що посвідчують особу позивача, зокрема сирійське посвідчення особи, неможливість пояснити обставини анулювання паспортного документу громадянина Російської Федерації та відсутність оригіналу паспортного документу громадянина Сирії;

не можливість пояснити обставини потрапляння в Україну в 2011 році за паспортним документом громадянина Російської Федерації, зокрема, відсутність відповідного штампу про в`їзд в Україну у вказаний період часу;

суттєві відмінності щодо строків проживання у Російській Федерації - під час співбесіди 01.08.2018 року, ОСОБА_1 зазначив, що перебував на території Російської Федерації 1 місяць у 2012 році, виїзд здійснено з метою пошуку роботи, в подальшому повідомив, що фактично проживав із жінкою на території Російської Федерації протягом 10 років, в ході подальшого опитування надав інформацію, що почав сумісно проживати із вказаною жінкою з 1993 року. В свою чергу, паспортний документ громадянина Російської Федерації містить лише інформацію, про перебування на території Російської Федерації у період з 14.05.2014 року по 27.05.2014 року та з 02.09.2014 року по 24.09.2014 року. Копія сирійського паспортного документу містить лише 2 сторінки документу, встановити виїзди за вказаним документом позивача не вбачається можливим;

- не надання об`єктивної інформації щодо ситуації з близькими родичами, які наразі проживають в Сирії та поза її межами.

Крім того, судом було враховано, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року по справі № , яке набрало законної сили 18 січня 2019 року, заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну доньку, громадянку України - ОСОБА_3 .

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року по справі № 815/5100/16, яке набрало законної сили 24 січня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року № 110-18, зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено у повному обсязі. Зокрема, зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Встановивши вищезазначені обставини, суд, керуючись ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, рішенням від 17.04.2019 зобов`язав ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням вищезазначеної статті.

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ від 29.07.2019 № 142 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, в ході проведення процедурних заходів виявлено факти надання позивачем завідомо неправдоподібної інформації та свідомого приховування важливих фактів історії, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що в сукупності знижує рівень довіри до клопотання та свідчить про його необґрунтованість.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 15.08.2019 № 155 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ необґрунтованим, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача встановлено, що історія переслідування ОСОБА_1 є необґрунтованою, а заява про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Під час повторно розгляду звернення ОСОБА_1 , органом ДМС України враховано, що інформація, надана позивачем під час двох звернень за міжнародним захистом від 05.05.2015 та 20.07.2018 містить суттєві відмінності, зокрема приховування подвійного громадянства під час першого звернення, надання інформації про перебування у офіційних шлюбних стосунках в РФ, надання неповної інформації про родичів, які залишились проживати на території Сирії тощо, значні розбіжності в наданій інформації стосовно кількості близьких родичів, обставин їх проживання на території Сирії, можливого перебування у полоні, що в своїй сукупності вказує на неправдоподібність повідомлених елементів. Так, зокрема, під час проведення анкетування від 25.07.2018 позивач повідомляє, що наразі його брати на установчі дані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у полоні, за них вимагають сплати грошової компенсації (арк. З анкети від 25.07.2018). Натомість, під час проведення подальших процедур, позивач стверджує, що його братів було звільнено ще в період з 2011 по 2013 рік.

Також відповідач зазначає, що особа свідомо приховує та не надає для зберігання до відповідача документи, що посвідчують його особу, зокрема сирійське посвідчення особи серії НОМЕР_1 , не може пояснити обставини анулювання паспортного документу громадянина РФ серії НОМЕР_3 та відсутності оригіналу паспортного документу громадянина Сирії тощо.

Крім того, особа не може пояснити обставини прибуття в Україну в 2011 році за паспортним документом громадянина РФ, зокрема відсутність відповідного штампу про в`їзд в Україну у вказаний період час; позивач приховує (не надає) об`єктивну інформацію про конфлікт із жінкою (співмешканкою), який, за його словами виник на території РФ.

При цьому позивач під час проведення різних процедур систематично повідомляє розбіжну інформацію стосовно можливого імені, громадянства, соціального положення жінки-громадянки РФ, з якою у нього ймовірно виник конфлікт, різні обставини здійснення та кількість погроз, які надходили до нього від неї або її близьких родичів.

Зазначені розбіжності прослідковуються впродовж проведених із позивачем процедур як при розгляді заяви від 05.05.2015, так і впродовж розгляду заяви від 20.07.2018, проведених співбесідах 14.08.2019, 15.08.2019 в рамках процедури повторного розгляду заяви. Пояснення особи щодо строку (строків) проживання в РФ також містять суттєві відмінності, належним чином не обґрунтовані. Під час співбесіди 01.08.2018 позивач зазначив, що перебував на території РФ 1 місяць в 2012 році, виїзд здійснено з метою пошуків роботи, а в подальшому повідомив, що фактично проживав із жінкою на території ГФ протягом 10 років, в ході подальшого опитування надав інформацію, що почав сумісно проживати із вказаною жінкою з 1993 року.

Натомість, під час проведення процедури повторного розгляду заяви, особа стверджувала, що взагалі ніколи не проживала на території РФ, не скористалась можливістю виїзду до Російської Федерації за порадою дружини, з якою взагалі ніколи не перебував у шлюбі.

Крім того відповідач звернув увагу, що під час проведення різних процедур позивач повідомляв різну інформацію стосовно обставин та періодів в`їзду та подальшого перебування на території України. В свою чергу, паспортний документ громадянина РФ серії НОМЕР_3 містить лише інформацію про перебування на території РФ у період 14.05 - 27.05.2014 та 02.09. - 24.09.2014, копія сирійського паспортного документу серії НОМЕР_4 містить лише 2 сторінки документу, встановити виїзди особи за вказаним документом не передбачається можливим; позивач не надає об`єктивної інформації щодо ситуації з близькими родичами, які наразі проживають в Сирії та поза її межами, не може та не бажає належним чином пояснити виявлені розбіжності.

Підсумовуючи підстави для видання оскаржуваного наказу від 15.08.2019 № 155 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області вказало, що під час повторної процедури розгляду не виявлено істотно нових причин переслідування та / або неможливості повернення на територію країни громадянської належності окрім ти, які були вказані в заяві від 20.07.2018, що й зумовило прийняття прогнозованого негативного рішення.

При цьому поза увагою ГУ ДМС в Одеській області залишені ті суттєві обставини, що позивач має малолітню дитину від цивільної дружини ОСОБА_2 , громадянку України - ОСОБА_3 , а іншим судовим рішенням Державну міграційну службу України зобов`язано визнати цивільну дружину позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому зобов`язальна частина судового рішення по справі № 1540/4163/18 у чіткій та недвозначний спосіб місить посилання на ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням якої повинен був відбутися повторний розгляд звернення за захистом ОСОБА_1 .

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначений спеціально-дозвільний принцип діяльності органів державної влади покликаний забезпечити ефективне та прогнозоване функціонування всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, оскільки зобов`язує їх діяти виключно у визначених Конституцією та законами України межах і лише у закріплений ними спосіб.

Практичне застосування вказаного принципу є необхідною передумовою забезпечення прав і свобод людини і громадянина, оскільки пов`язує державу та її органи правом, зобов`язуючи їх діяти у правових межах, у правових формах та правовими способами.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 року, Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз`єднання сім`ї без перешкод залишити територію України.

Суд зазначає, що єдність сім`ї є одним з основоположних принципів міжнародного права. Право на єдність - невід`ємний елемент загального визнання сім`ї як основного осередку суспільства, що має право на захист і допомогу. Це право закріплено в універсальних і регіональних документах про права людини і в міжнародному гуманітарному праві; воно є у всіх людей, незалежно від їх статусу. Тому воно діє і в ситуаціях, пов`язаних з біженцями.

Поміж іншим, ЄСПЛ відзначає, що сім`я не зводиться лише до подружніх взаємин і може охоплювати інші зв`язки, що існують de facto. Поняття "сімейне життя", наприклад, передбачає стосунки батьків та дітей, в тому числі народжених поза шлюбом, позаяк з моменту народження між дитиною і батьками виникають відносини, які складають "сімейне життя" (Berrehab v. the Netherlands (1988), Kroon v. the Netherlands (1994), GUI v. Switzerland (1996), Ahmut v. the Netherlands (1996), Elsholz v. Germany (2000), Zaunegger v. Germany (2009).

Положеннями частини першої статті 5 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В силу частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 1.2 правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 7 вересня 2011 року № 649 (далі - правила № 649), інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до пункту е) п. 2.1 правил № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Приписами пункту 4.1 правил № 649 передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Аналізуючи фактичні дані по справі на предмет їх відповідності статті 8 Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини суд вважає, що ненадання позивачу статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вочевидь не є пропорційно легітимній меті забезпечення міграційної політики держави України і порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

На підставі викладеного суд оцінюючи в сукупності докази, аргументи щодо порушення відповідачем приписів частини другої статті 2 КАС України при прийнятті спірного рішення на предмет його обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, встановив, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв всупереч вимог, визначених Конституцією та Законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотриманням принципу рівності перед законом.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивача, факту наявності у позивача дружини, відносно якої судами України прийнято рішення про зобов`язання ДМС України надати форму захисту, при відсутності у позивача конвенційних ознак біженця, однак за наявності підстав для возз`єднання сім`ї, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо оформлення документів про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 262, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.08.2019 № 155 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк