Справа № 320/2920/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року м. Київ № 320/2920/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н. Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 17.05.2019 № 414/М-01 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 13.03.2009 по справі № 2-а-3480/2009 відповідно до вимог чинного законодавства України;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити додаткову пенсію по судовому рішенню у справі № 2-а-3480/2009, за статтями 39, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 1 січня по 2 серпня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що знаходиться на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримує додаткову пенсію відповідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", нарахування та виплату якої у період з 1 січня по 2 серпня 2014 року відповідач протиправно здійснював у розмірі меншому, ніж визначено вказаним законом та судовим рішенням.

Зокрема, позивач вказує на те, що положення Закону України "Про Державний бюджет на 2014 рік" від 16.01.2014 №719-VIII не містять будь-яких обмежень щодо застосування розмірів основної чи додаткової пенсії встановлених положеннями статей Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", атому нарахування та виплата пенсії мала бути здійснена саме відповідно до норм вказаного Закону.

Ухвалою суду від 29.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та попереджено, що згідно з частиною четвертою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

ГУ ПФУ у Київській області, в межах встановленого судом строку, подало відзив на позов, в якому позов не визнало та просило у його задоволенні відмовити з огляду на те, що на виконання постанови Білоцерківського міськрайонного суд Київської області від 13.03.2009 у справі № 2-а-3480/2009, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26.07.2010, відповідачем було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 та проведено в вересні 2010 року доплату за період з 22.05.2008 по 31.08.2010 в сумі 99209,03 грн.

З вересня 2010 року по жовтень 2011 року виплата пенсії проводилась в розмірі, визначеному відповідно до рішення суду, а тому, відповідач вважає, що зазначене рішення суду виконане на сьогодні в повному обсязі, а отже повторному виконанню не підлягає та з цих підстав позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У поданому відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ у Київській області вказує на те, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 Білоцерківське ОУ ПФУ Київської області реорганізоване шляхом приєднання до головного управління.

Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальним правонаступництвом є заміна у справі сторони чи третьої особи у разі переходу повноважень (для суб`єкта владних повноважень) прав і обов`язків від однієї особи до іншої (правонаступника) у відносинах, щодо яких виник спір.

Однією із підстав процесуального правонаступництва є припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення (стаття 108 Цивільного кодексу України).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" від 22.08.2018 № 628 Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Вказані обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Так, згідно відомостей ЄДРПОУ Білоцерківське ОУ ПФУ Київської області, код 41249051, припинено 21.08.2019 як юридична особа, про що внесено відповідний запис № 2008793. Правонаступником за даними реєстру є Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, код 22933548, місцезнаходження: 04071, м. Київ, Подільський район, вул. Ярославська, буд. 40.

Враховуючи, що ГУ ПФУ у Київській області як правонаступником Білоцерківського ОУ ПФУ Київської області самостійно ініційовано заміну первісного відповідача правонаступником, у зв`язку з його припиненням як юридичної особи, відповідач по справі - Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області підлягає заміні на його правонаступника, а саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 .

21 травня 1998 року позивачу було видане посвідчення № 2 НОМЕР_2 , що підтверджує виплату пенсії як інваліду ІІІ групи загального захворювання, а згідно з експертним висновком від 01.06.1998 спеціалізованої ЛКК по встановленню причинного зв`язку захворювання та смерті з впливом аварії на ЧАЕС, комісією виставлено основний діагноз за виявленими захворюваннями з причин впливу аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач отримує пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, а також доплату за проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю відповідно до статей 39, 50, 54 Закону №796. Право позивача на отримання цих виплат було підтверджено судовими рішеннями.

Так, постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2009 року у справі № 2-а-3480/2009, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 : основного розмірі пенсії у відповідності до ст. 54, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 50 та доплати до пенсії позивача згідно ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 22.05.2008.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факти, встановлені вищевказаними судовими рішеннями, які підтверджують право позивача на отримання виплат, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону №796, визнаються судом преюдиціальними та не потребують повторного доказування.

У квітні 2019 року позивач звернулась до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про здійснення позивачеві перерахунку та виплат, посилався на Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2009 року у справі № 2-а-3480/2009.

Листом від 17.05.2019 № 414/М-01 Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області роз`яснило про дії, вчинені ним на виконання судових рішень, прийнятих на користь позивача, зазначивши, зокрема, що після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.07.2011 №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету" та постанови від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" всі виплати, передбачені Законом №796, здійснюються у розмірах, визначених цими постановами Уряду.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачеві пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та доплати за проживання в зоні посиленого радіологічного контролю у відповідності до статей 39, 50, 54, 67 Закону №796, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону №796 (тут і далі - у редакції, чинній у період з 01.01.2014 по 02.08.2014) громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 49 Закону №796 пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно зі статтею 50 Закону №796 особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах:

- інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком;

- інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком;

- інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною першою статті 54 Закону №796 визначено, що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

Згідно з частиною третьою статті 54 Закону №796 обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частиною четвертою статті 54 Закону №796 передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

При цьому, вихідним критерієм розрахунку пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом про Державний бюджет України. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

14.06.2011 Верховна Рада України прийняла Закон України №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" (далі - Закон №3491-VI), яким розділ VІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4 такого змісту: "Установити, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік".

Положення пункту 4 розділу VІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011.

Аналогічні положення передбачені в Законах України про Державний бюджет України на 2012 рік, на 2013 рік.

На виконання п. 7 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14.06.2011 № 3491-VI, Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету" від 06.07.2011 № 745, яка набрала чинності з 23.07.2011.

У зв`язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта терміни застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", до 23.07.2011 здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним Законом, а з 23.07.2011 у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

23 листопада 2011 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідно до якої і визначається розмір пенсії позивача (далі Порядок №1210).

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року, який набрав чинності 3 серпня 2014 року, доповнено Розділ "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" пунктом 67, яким встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення".

Крім того, 28 грудня 2014 року прийнято Закон України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", пунктом 9 Прикінцевих положень якого встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набув чинності 1 січня 2015року, розділ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Натомість, з 1 січня 2014 року Законом України від 16 січня 2014 року №719-VII "Про Державний бюджет України на 2014 рік" не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій та доплати за проживання в зоні радіоактивного контролю, встановлених статтями 39, 50, 54 Закону №796. Чинним залишався й Порядок №1210.

Однак, враховуючи принцип пріоритетності Закону №796 над підзаконним нормативно-правовим актом - Порядком №1210, з 1 січня 2014 року нарахування та виплата основної та щомісячної додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю та доплати за проживання в зоні радіоактивного контролю повинно було здійснюватись у розмірі та на підставі статей 39, 50, 54 Закону №796.

З3 серпня 2014 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 39, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, в період з 1 січня по 2 серпня 2014 року нарахування та виплата особі пенсії, додаткової пенсії та доплати за проживання в зоні відчуження має здійснюватись у розмірах, які визначені статтями 39, 50, 54 Закону №796, а не Порядком №1210.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 619/2262/17, від 19 червня 2018 року у справі № 344/14522/17, від 01 листопада 2018 року у справі № 826/20383/16.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У відзиві на позовну заяву позивач зазначив про те, що Білоцерківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області судові рішення у справах, на які посилається позивач, було виконано у повному обсязі, а тому вимоги позивача щодо повторного виконання відповідних судових рішень є необґрунтованими та безпідставними.

Однак, суд вважає безпідставними посилання відповідача на виконання у повному обсязі судових рішень в якості обґрунтування невиплати належних позивачеві сум за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, оскільки рішеннями у цих справах встановлено лише початкові дати, з яких мало бути розпочато нарахування та виплата позивачу пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, а також доплати за проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю відповідно до статей 39, 50, 54 Закону №796, а отже, ці рішення не стосуються спірного періоду: з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно.

Так, після законодавчого делегування Кабінету Міністрів України повноважень по визначенню порядку та розмірів виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, платежів, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону №796, виконання вищевказаних судових рішень припиняється у зв`язку зі змінами в законодавстві та виникненням інших (нових) правовідносин.

Суд звертає увагу на те, що на території України діють чинні нормативні акти, які є обов`язковими для застосування в правовідносинах, що ними регулюються. При цьому застосування чинних нормативних актів є обов`язковим незалежно від того, чи існують такі, що набрали законної сили, судові рішення про це.

При цьому відсутність у зазначених вище судових рішеннях кінцевої дати здійснення платежів не породжує у боржника обов`язок довічно здійснювати виплату позивачеві пенсії, додаткової пенсії та доплати у розмірах, встановлених вказаними судовими рішеннями. Такий обов`язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатовано, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

У справі "Великода проти України" від 03.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

У даному рішенні суду зазначено, що Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Згідно вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини зазначив, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії, припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі "Аррас та інші проти Італії" від 14.02.2012, "Сухобоков проти Росії" від 13.04.2006 зазначено, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Отже, виконання судових рішень у справі №2-а-3480/2009, на яке посилаються сторони, було припинено у зв`язку з внесенням у законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування відповідних соціальних виплат, а тому це рішення не стосується періоду виникнення спірних правовідносин, а саме: з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно, протягом якого не існувало законодавчих обмежень у застосуванні статей 39, 50, 54 Закону №796.

Вказане судове рішення слід розцінювати виключно в якості преюдиціального факту, який підтверджує право позивача на отримання виплат, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону №796.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем під час розгляду справи не було надано суду доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачеві у розмірах, визначених Законом №796.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області:

- щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачеві за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року доплати за проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачеві за період з 01 січня 2014 року по 20 липня 2014 року пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання орган Пенсійного фонду України здійснити виплату цих сум, що не є втручанням у дискрецію суб`єкта владних повноважень через відсутність у відповідача права адміністративного розсуду.

Так, згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях та чітко обмежені нормами статей 39, 50, 54 Закону №796, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок доплати за проживання в зоні радіоекологічного контролю, пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до належного розміру та провести такі виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, суд вважає непереконливими твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даною позовною заявою з огляду на таке.

Відповідно до частин першої - третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи, що про порушення свого права на проведення перерахунку пенсії за період з 1 січня 2014 року по 2 серпня 2014 року позивач дізнався з листа відповідача від 17.05.2019 №414/С-01, а з позовом до суду звернувся у червні 2019 року, суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

При цьому, суд не приймає до уваги додані відповідачем до відзиву на позовну заяву постанови Верховного Суду (у складі однієї колегії суддів: Бучик А. Ю., Гімон М. М., Мороз Л. Л.), в яких зазначено, що про порушення своїх прав позивач мав дізнатися при отриманні пенсії за відповідний місяць, оскільки протилежна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №522/6810/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397714), в якій вказано, що строк звернення до суду слід обчислювати з моменту отримання відмови органу Пенсійного фонду України у перерахунку та виплати пенсії.

Отже, процесуальна норма КАС України щодо строку звернення до суду з позовами зазначеної категорії по-різному тлумачиться судами у правозастосовній практиці, що призводить до порушення принципу передбачуваності, про необхідність дотримання якого зазначає Європейський суд з прав людини у своєї рішеннях.

Так, ЄСПЛ зазначає, що сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (рішення у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява №44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року). У зв`язку з цим не можна недооцінювати завдання вищих судів щодо забезпечення уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах "Тудор Тудор проти Румунії" (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29- 30, від 24 березня 2009 року та "Стефаніка та інші проти Румунії" (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36- 37, від 2 листопада 2010 року). Неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Падурару проти Румунії" (Pгduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98- 99, ECHR 2005-XII).

ЄСПЛ визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатись у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі "Скордіно проти Італії (№ 1)" (Scordino v. Italy) (no. 1) [ВП], заява № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V).

З огляду на це, суд вважає, що спосіб, у який Верховний Суд тлумачить відповідні процесуальні положення законодавства, негативно впливає на їхню передбачуваність, у зв`язку з чим будь-які сумніви мають тлумачитися на користь особи. Такий правовий висновок відповідає позиції, викладеній ЄСПЛ у рішенні від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (заяви №№23759/03 та 37943/06, пункти 52, 56 рішення).

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 122 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Крім цього, суд також враховує ту обставину, що незважаючи на періодичність пенсійних виплат, визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян у 2011, 2012, 2013 бюджетних роках відповідним законом делеговано Кабінету Міністрів України.

Водночас лише з 01.01.2014 по 02.08.2018 Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За наведених обставин позивач, отримуючи протягом 3 попередніх років та й у подальшому однаковий розмір доплат, на переконання суду, до моменту звернення до пенсійного органу чи висвітлення питання щодо змін у законодавстві у засобах масової інформації, об`єктивно не міг знати про наявність нетривалого проміжку часу, протягом якого йому належала до виплати інша сума грошових коштів, ніж та, що нараховувалась та виплачувалась суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, позивач не пропустив строк звернення до суду з позовною заявою.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а доказів понесення інших витрат суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (04071, Київська обл., м. Київ, вул. Ярославська, 40, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні ді задовольнити.

Визнати протиправними дії Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 доплати за проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно.

Визнати протиправними дії Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного управління України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок доплати за проживання в зоні посиленого радіоактивного контролю відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, та виплатити різницю між перерахованим розміром доплати та фактично отриманим.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного управління України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, та виплатити різницю між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 22.10.2019

Суддя Панченко Н.Д.