Справа № 140/1195/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/10434/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача Крючков ОСОБА_2 .О., Шафран Д.В.,

представника відповідача Федорчук І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Волинській області) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року (ухвалене в м. Луцьк судом під головуванням судді Дмитрука В.В., повний текст рішення складено 05.07.2019 року) у справі №140/1195/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Волинській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу (недоїмки), суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

11 квітня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом, у якому просила:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06.03.2019 року №, №, №, №;

визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2019 року №Ф-;

визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.03.2019 року №;

стягнути з Державного бюджету України на її користь витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 06.03.2019 року №, №, №, №, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 06.03.2019 року №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2019 року №Ф-.

Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень витрат по сплаті судового збору та 6000 (шість тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, та такі недоведені належними та допустимими доказами.

Як слідує із змісту апеляційної скарги, відповідач вказує, що оскільки суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність з надання послуг у сфері ресторанного господарства та мобільного харчування з юридичною особою, яка не являється платником єдиного податку, а саме з Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької райдержадміністрації Волинської області, то перевіркою встановлено, що підприємцем порушено правила перебування на спрощеній системі оподаткування. Висновок суду, що позивач здійснювала лише виробничу діяльність з приготування страв, спростовується нормами чинного законодавства, яке регулює дані правовідносини та матеріалами справи, а саме видом діяльності за КВЕД підприємця, договорами про організацію харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів. Судом також не взято до уваги той факт, що договори про організацію харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів укладались із Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької райдержадміністрації Волинської області, який є юридичною особою та не є платником єдиного податку. Крім того, вказує, що визначені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн не містять необхідних обгрунтувань до відшкодування та належно підтверджені для стягнення, як це визначено нормами КАС України та судовою практикою з даного питання.

Представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

З урахуванням поданого клопотання та положень ст. 52 КАС України, судом апеляційної інстанції ухвалено протокольне рішення про заміну відповідача Головного управління ДФС у Волинській області його правонаступником Головним управлінням ДПС у Волинській області.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 в період з 01.01.2015 по 01.10.2017 здійснювала діяльність із застосуванням ставки єдиного податку, встановленої для сплати єдиного податку платниками єдиного податку другої групи, а з 01.10.2017 по 01.04.2018 із застосуванням 5% ставки податку, встановленої для сплати єдиного податку платниками третьої групи.

Предметом діяльності позивача у період 2015-2017 рр. була діяльність з спільної організації та забезпечення харчування учнів загальноосвітніх шкіл І-ІІІ ступеня Луцького району Волинської області.

Відповідно до умов договорів про організацію харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів №1 від 31.08.2015 року, від 01.03.2016 року, від 23.01.2017 року, від 02.03.2018 року, укладеного з Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької райдержадміністрації Волинської області позивач зобов`язувався:

- надавати через шкільні їдальні учням шкіл району (міста, області) гаряче харчування згідно з графіком, розробленим керівництвом їдальні разом із дирекцією навчального закладу та затвердженим санітарно-епідеміологічною службою;

- організовувати гаряче харчування учнів за 10-денним меню, розробленим виконавцем та погодженим із замовником та санітарно-епідеміологічною службою;

- забезпечувати дотримання правил приймання напівфабрикатів та сировини, що надходить до шкільної їдальні, вимог до кулінарного оброблення харчових продуктів, а також умов і строків зберігання і реалізації продуктів, які швидко псуються;

- забезпечувати приготування обідів високої якості;

- забезпечувати шкільні їдальні необхідними напівфабрикатами та іншими харчовими продуктами відповідно до меню;

- надавати спеціалізований автотранспорт, який відповідає санітарно-гігієнічним нормам та підтверджений відповідним санітарним паспортом, для доставки необхідних продуктів, напівфабрикатів, а також готових сніданків та обідів з базового підприємства до шкільних їдалень.

Для виконання, умов укладених Договорів про організацію харчування учнів шкіл між Замовником та Виконавцем, було укладено Договори оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ району на оренду приміщень їдалень на кожну із 11 шкіл, а також підписано акти приймання-передачі основних засобів (їдалень) та матеріальних цінностей (інвентарю) для приготування їжі і подачі страв учням, найнято працівників їдалень (зазначені факти відображені в акті перевірки № 1034/03-20-13-02/ від 21.01.2019 та не заперечуються сторонами).

За результатами виконання вказаних вище договорів позивачем, складено відповідні акти та отримано загальний дохід в сумі 4 736 835грн.50коп., в тому числі: за 2015 рік на суму 11 176 000грн., за 2016 рік 1 417 717грн., за 2017 рік 1 796 037грн.65коп., за 2018 рік 347 081грн.

За наслідками проведення документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2015 року по 01.04.2018 року, посадовими особами Головного управління ДФС у Волинській області складено акт №1034/03-20-13-02/ від 21.01.2019.

На підставі висновків зазначеного акту перевірки щодо порушення позивачем п.п. 44.1-44.3 ст. 44, п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177, пп. 162.1.1 п.162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164, підпункт 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX, - п.181.1 ст.181, п.183.2 ст.183, п.183.10 ст. 183, ч. а п.185.1. ст.185, ч. а п. 187.1 ст.187, п.200.1 п.200.2 ст.200, пп.4 п.293.4 ст.293 Податкового кодексу України, п. 2 ч.1 ст.7, п.п. 2, 3, 9 ст.9 розділу ІІІ Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ГУ ДФС у Волинській області 06.03.2019 прийнято:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 6 026грн.09коп., в тому числі: на 4 820грн.87коп. за основним платежем та на 1 205грн.22коп. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 72 313грн.01коп., в тому числі: на 57 850грн.41коп. за основним платежем та на 14 462грн.60коп. за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 890 209грн., в тому числі: за основним платежем 712 167грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 178 042грн.;

- податкове повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб на загальну суму 34 656грн.65коп., в тому числі за основним платежем на суму 27 725грн.32коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 6 931грн.33коп.;

- вимогу від 6 березня 2019 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальну суму 68 435грн.71коп.;

- рішення від 6 березня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 16 118грн.13коп.

З наданих суду зворотних рекомендованих відправлень вбачається, що вимогу від 6 березня 2019 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальну суму 68 435грн.71коп. та рішення від 6 березня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 16 118грн.13коп. позивач отримала 13.03.2019 року. До суду з позовом про оскарження вказаної вимоги та рішення позивач звернулася 11.04.2019 року.

Фактичний зміст виявленого порушення за наслідками якого донараховані перелічені грошові зобов`язання полягає твердженні контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, суть якого полягає в тому, що позивач в період перебування на спрощеній системі оподаткування здійснювала господарську діяльність з надання послуг у сфері ресторанного господарства з юридичною організацією, яка не є платником єдиного податку - Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької райдержадміністрації Волинської області. Відтак, позивачем порушено правила перебування на спрощеній системі оподаткування визначені пп. 2 п. 291.4 ст.291 ПК України, що відповідно тягнуло за собою обов`язок позивача з 01.10.2015 перейти на загальну систему оподаткування та оподатковувати отриманий з вказаної дати дохід на загальних підставах відповідно до пп.4 п. 293.4 ст. 293 ПК України, що мало своїм наслідком: 1) заниження єдиного податку за ІІІ квартал 2015 року, 2) заниження валового та чистого доходу за 2015-2017 роки, та як результат заниження грошових зобов`язань з податку з доходів фізичних осіб, військового збору, заниження суми єдиного соціального внеску, 3) не реєстрацію платником ПДВ (загальна сума за 2015 рік від здійснення постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000грн.) до 10.01.2016 та несплату податкових зобов`язань з ПДВ за ставкою 20% з 11.01.2016 за результатами операцій з постачання товару.

Не погодившись з такими рішеннями та вимогою контролюючого органу позивач оскаржив їх до суду з підстав правомірного перебування позивача на спрощеній системі оподаткування у період охоплений вказаною перевіркою відповідача.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що діяльність позивача, повністю відповідала умовам, які викладені в пп.291.4.2 п.291.4 ст.291 ПК України для фізичних осіб-підприємців, що є платниками єдиного податку другої групи (до 01.10.2017, а з 01.10.2017 до 01.04.2018, тобто закінчення перевіреного періоду для платника єдиного податку третьої групи). Позивачем правомірно, з дотриманням вищевказаних норм законодавства нараховано та сплачено суму єдиного податку за період 01.01.2015-01.04.2018, а відтак донарахування єдиного податку, податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску є протиправним.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 2 п. 291.4 ст.291 ПК України (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин 2015, 2016рр) суб`єктом господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, другої групи платників єдиного податку є фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства.

З наведеного слідує, що у випадку здійснення суб`єктом господарювання фізичною особою діяльності з 2015-2016р:

1.з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню;

2.виробництво та/або продаж товарів, діяльності у сфері ресторанного господарства, такий суб`єкт має право на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, другої групи платників єдиного податку.

При цьому, із змісту вказаної норми слідує, що законодавець пов`язує перебування на спрощеній системи оподаткування другої групи з діяльністю із надання послуг, у тому числі побутових виключно платникам єдиного податку та/або населенню.

Стосовно ж такого виду діяльності, як «виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства», до якого також застосовується спрощена система оподаткування другої групи, то позивач не пов`язує здійснення такої діяльності з платниками єдиного податку чи населенням. Отож, особа яка здійснює таку діяльність, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування другої групи може здійснювати її із підприємствами, установами, організаціями, підприємцями які не відносяться до платників єдиного податку.

Досліджуючи питання чи відноситься діяльність позивача до діяльності «з надання послуг, у тому числі побутових платникам єдиного податку та/або населенню», то колегією суддів встановлено таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Відділ освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької районної державної адміністрації Волинської області не є платником єдиного податку і даний факт визнається та не оспорюється учасниками справи

Згідно з пп.14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України постачанням послуг є будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до пп.14.1.191 п.14.1 ст.14 ПК України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

З наведених положень законодавства та обставин справи слідує, що діяльність позивача з організації та забезпечення харчування учнів загальноосвітніх шкіл І-ІІІ ступеня Луцького району Волинської області за переліченими вище договорами, укладеними з Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької районної державної адміністрації Волинської області не підпадає під поняття «постачання та/або надання послуг», визначеного пп.14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України платникам єдиного податку та/або населенню.

Досліджуючи питання чого того чи підпадає діяльність позивача під діяльність визначену для платників другої групи «з виробництва та/або продажу товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства», то колегією суддів встановлено таке.

Відповідно до п.14.1.202 ст.14 ПК України продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Податковий Кодекс України поняття терміну «виробництво товарів» не містить.

Водночас пунктом 14.1.28 1. ст.14 ПК України закріплено поняття терміну «виробництво підакцизних товарів (продукції)» - технологічний процес, в тому числі змішування, здійснення якого внаслідок зміни форми, властивостей або складу сировини, напівфабрикатів або готової продукції призводить до отримання підакцизних товарів (продукції, у тому числі сировини), надання таким товарам інших властивостей, що призводить або не призводить до збільшення обсягів таких товарів.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 № 1775-III (що діяв у період 2015року) під виробництвом товарів розуміли діяльність, пов`язана з випуском продукції, яка включає всі стадії технологічного процесу, а також реалізацію продукції власного виробництва.

Згідно з ч. 6 ст. 7 ПК України у різі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

За наведених положень закону під терміном «виробництво товарів» слід розуміти всі стадії технологічного процесу в тому числі змішування, здійснення якого внаслідок зміни форми, властивостей або складу сировини, напівфабрикатів або готової продукції призводить до випуску продукції власного виробництва та її реалізації.

Таким чином, діяльність позивача з випуску продукції власного виробництва на орендованому для приготування їжі обладнанні, в спеціально обладнаних для цього приміщеннях та її реалізації підпадає під поняття виробництва та продажу товарів.

Водночас, колегія суддів зазначає, що поняття терміну «діяльність у сфері ресторанного господарства» податковий кодекс також не містить.

Пунктом 1.3 Правил роботи закладів (підприємств) ресторанного господарства, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції від 24.07.2002 №219 із змінами та доповненнями (далі Правила), визначено, що заклад ресторанного господарства - організаційно-структурна одиниця у сфері ресторанного господарства, яка здійснює виробничо-торговельну діяльність: виробляє і (або) доготовляє, продає і організовує споживання продукції власного виробництва і закупних товарів.

Ресторанне господарство це вид економічної діяльності

суб`єктів господарської діяльності включає суспільно-організоване харчування (масове виробництво їжі з наступною її реалізацією), яке виникло в результаті розвитку продуктивних сил та розподілу праці в процесі виробництва і передбачає використання високопродуктивної техніки, раціональну організацію праці та спеціалізацію працівників на виконанні окремих технологічних операцій. В процесі свого розвитку суспільно-організоване харчування відокремилося у самостійну галузь економіки, сферу підприємницької діяльності - ресторанне господарство.

Заклади ресторанного господарства поділяються за типами: фабрики-кухні, фабрики заготівельні, ресторани, бари, кафе, їдальні, закусочні, буфети, магазини

кулінарних виробів, кафетерії, а ресторани та бари (п. 1.5 названих правил).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що діяльність позивача визначена договорами про організацію харчування учнів загальноосвітніх навчальних закладів №1 від 31.08.2015 року, від 01.03.2016 р., від 23.01.2017 року, від 02.03.2018 року, укладеними з Відділом освіти, молоді та з питань фізичної культури і спорту Луцької райдержадміністрації Волинської області підпадає під «поняття виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства».

При цьому, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування другої групи підприємець праві здійснювати названий вид діяльності з підприємствами, установами, організаціями, підприємцями, які не відносяться до платників єдиного податку.

Що стосується періоду 2017 року, то пунктом 291.4 ст. 291 ПК України (редакції чинній з 01.01.2017року) передбачено, що до третьої групи спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності належать фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу правомірного перебування позивача у період 2015, 2016 року на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, другої групи платників єдиного податку та з 01.01.2017 рр. платником третьої групи.

Таким чином, позивачем було правомірно, з дотриманням вищевказаних норм законодавства нараховано та сплачено суму єдиного податку за період 01.01.2015-01.04.2018, а відтак донарахування єдиного податку податковим повідомленням-рішенням від 06.03.2019 № на загальну суму 34 656 грн.65 коп., в тому числі за основним платежем на суму 27 725грн.32коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 6 931 грн.33 коп., є протиправним.

Стосовно ж решти нарахувань, то відпoвіднo дo п. 292.9 cт. 292 ПК України, доходи фізичної особи платника єдиного податку, отримані в результaті прoвадження господарської діяльності та оподатковані згіднo з главoю 1 рoзділу XIV цього Кoдексу, не включаються дo склaду загальнoго річного оподатковуваного доходу фізичнoї особи, визначеного відповідно дo рoзділу IV цього Кoдексу.

Згіднo з п. 297.1 cт. 297 Кодексу платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з ПДФО у частині доходів (об`єкта оподаткування), щo отриманo в результаті господарської діяльності фізичної особи та оподатковано згіднo з главoю 1 рoзділу XIV цьoгo Кoдексу.

Оскільки позивач в періоді охопленому перевіркою була платником єдиного податку ІІ-ІІІ групи, то у неї відсутній обов`язок подавати звітність з ПДФО та сплачувати вказаний вид податку.

Відповідно до пп. 1.1 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками військового збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 ПК України, зокрема, фізична особа резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Звільняються від оподаткування військовим збором доходи, що згідно з розділом IV ПК України не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пп. 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п.165.1 ст. 165 ПК України (пп. 1.7 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Згідно з пп. 165.1.36 ст. 165 ПКУ дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до ПКУ, не включається до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб, то відповідно фізичні особи - підприємці, які знаходяться на спрощеній системі оподаткування, звільняються від нарахування та сплати військового збору.

Відповідно до п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу України, платником податку на додану вартість, є будь яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

У разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з розділом V ПК У країни, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування ПДВ), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених ст. 183 ПКУ, крім особи, яка є платником єдиного податку першої третьої групи (п. 181.1 ст. 181 ПКУ).

Оскільки позивач в періоді охопленому перевіркою правомірно перебував на спрощеній системі оподаткування у вигляді сплати єдиного податку (ІІ групи-2015,2016рр та з 01.10.2017 ІІІ групи), то позивач відповідно до приведених положень законодавства не є платником податку на додану вартість, позаяк отримана сума доходу позивача підлягає оподаткуванню єдиним податком.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності винесення Головним управлінням ДФС у Волинській області податкових повідомлень-рішень від 06 березня 2019 року №№, , 000385302, НОМЕР_1 та наявності підстав для їх скасування.

Стосовно наявності правових підстав для вирішення спору та задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 6 березня 2019 року №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 6 березня 2019 року №Ф-, то колегією суддів встановлено що оскаржуване рішення та вимогу позивач отримав 13.03.2019року. В адміністративному порядку вказаної вимоги та рішення не оскаржував. До суду з позовом про їх скасування та визнання протиправним звернувся 11.04.2019року.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Згідно преамбули Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За визначенням, наведеним у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За положеннями частини другої статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Завдання та функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, яким за положеннями пункту 31 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є орган доходів і зборів та його територіальні органи (в частині адміністрування єдиного внеску), права та обов`язки органів доходів і зборів визначені статтями 12, 13, 14 цього Закону.

Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник єдиного внеску має право: оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.

Згідно абзацами 1, 2, 4 частини чотирнадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску. Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення. Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень органу доходів і зборів щодо нарахування пені та застосування штрафів.

Положеннями абзаців 5-7, 9 частини четвертої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску. У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Отже вказаними положеннями визначений порядок дій платника в частині непогодження із отриманим рішенням про нарахування пені та застосування штрафів, яким є адміністративний чи судовий вид оскарження.

Таким чином, звернувшись до суду лише 11.04.2019року із даним позовом про скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 6 березня 2019 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 6 березня 2019 року №Ф-, позивач пропустив 10-денний строк звернення до суду, який встановлений Законом Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

При цьому, колегія суддів зазначає, що із змісту ч.2 п.3 Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2015 року N 1124 слідує, що абзац 2 названого пункту є нерозривно пов`язаний з абзацом 1 цього пункту і положення названої норми стосовно права на оскарження рішення в будь-який момент стосується визначеного переліку випадків обумовлених у абзаці 1 п.3 названого Порядку (до яких оскаржувані позивачем вимога та рішення не належить).

Окрім того, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» чітко регламентовано процедуру та строки оскарження названого рішення та вимоги. Порядок розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затверджений Наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2015 року N 1124 є підзаконним нормативним актом, який не може суперечити приписам нормативного акту, що має вищу юридичну силу та який підлягає застосуванню у випадку виявлення колізій з підзаконним нормативним актом.

Згідно з пунктом 1.1. статті 1 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Зазначене свідчить про те, що положення Податкового кодексу України не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

Відтак, при оскарженні рішення податкового органу, прийнятого в межах Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», строк звернення до адміністративного суду тривалістю 1095 днів не застосовується.

Відповідно до частини 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Аналогічна позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 31.01.2019 року у справі № 802/983/18-а, від 17. 07.2019 року у справі №0740/1050/18.

Клопотань про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом у названій частині позивач не заявляв, поважних причин, які йому перешкоджали звернутись до суду установлений законом строк не навів, судом підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними не знайдено.

Враховуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд може залишити позовну заяву без розгляду і в тому випадку, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, а також і в тому випадку, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважним.

За наведених обставин справи та положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 6 березня 2019 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 6 березня 2019 року №Ф- є таким, що постановлено без урахування всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального закону.

Відтак, апеляційна скарга відповідача у названій частині підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає до скасування з прийняттям нового судового рішення про залишення без розгляду позовної заяви про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 6 березня 2019 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 6 березня 2019 року.

Досліджуючи доводи відповідача з приводу завищеного розміру судових витрат, які понесені позивачем на правову допомогу, які присуджені з відповідача на користь позивача, то колегію суддів враховано наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст.132 КАС України).

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої, четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Гонорар адвоката формується з дотриманням вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року самостійно адвокатом.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст.. 28, 29,30 Правил Адвокатської етики, затвердженої звітно-виборним З`їздом адвокатів України 09.04.2017 р., гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правничої (правової) допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

Відповідно до інформації яка міститься на сайті Ради адвокатів Харківської області http://www.advokat.org.ua, Ради адвокатів Чернігівської області http://www.advokat.org.ua, Радами адвокатів областей затверджені рекомендації щодо мінімальних ставок адвокатського гонорару.

За даними таких рекомендацій мінімальна ставка гонорару адвоката за підготовку позовної заяви в адміністративних справах складає від 2000 грн; за участь у судовому розгляді справи від 4000 грн + 2000 грн (за другі та наступні судові засідання).

На підтвердження витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано; договір правової допомоги адвокатом Крючков В.О. №102-ЮП від 21.01.2019 року (а.с.168 т.1); попередній (орієнтовний) розрахунок від 11.04.2019 №1/23 (а.с.173); акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №1-000000100 (а.с.171); квитанцію №1-к від 11.04.2019 про оплату послуг адвоката на суму 6000грн.(а.с.172).

З перелічених документів вбачається, що адвокатом Крючков В.О. надано позивачу та оплачено послуги на правову допомогу адвоката у розмірі 6000 грн. Зміст наданих послуг полягає: ознайомлення адвоката з документами -1година; консультування адвокатом позивача та узгодження з ним правової позиції -1 година; підготовка адвокатом та подання позовної заяви у даній справі -4 години; участь адвоката в судових засіданнях в суді першої інстанції.

Відповідно до журналів судових засідань від 24.05.2019 року (а.с.200); від 20.06.2019 року (а.с.207); від 25.06.2019 року (а.с.234) адвокат приймав участь у 3 судових засіданнях.

З огляду на приведений обсяг послуг, які були надані адвокатом у даній справі, а також враховуючи складність справи та приведені мінімальні розцінки на послуги адвокатів в інших регіонах, колегія суддів прийшла висновку, що розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу є співмірним із складністю справи та обсягом послуг, які фактично були надані адвокатом та оплачені позивачем.

Водночас, колегією суддів враховано положення ч. 3 ст.139 КАС України щодо пропорційного розподілу судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 9605грн. та понесено витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Загальна сума вимог, які задоволені на користь позивача становить 1003204,75, що складає 92,23% від суми всіх вимог.

З урахування вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що присудженню на користь позивача підлягають понесені судові витрати у розмірі 92,23%, з яких: витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 858,69 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5533,80 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції слід скасувати у частині присуджених судових витрат та в частині визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 6 березня 2019 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 6 березня 2019 року з ухваленням у названій частині нової постанови. У решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Волинській області) задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі №140/1195/19 скасувати у частині присуджених судових витрат та в частині визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 6 березня 2019 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 6 березня 2019 року.

Ухвалити у названій частині нову постанову, якою залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 6 березня 2019 року № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 6 березня 2019 року №Ф-.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (КОД , адреса: 43010, Київський майдан,4 м. Луцьк) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 858,69 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5533,80 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 24 жовтня 2019 року.