Справа № 160/1008/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 160/1008/19

адміністративне провадження № К/9901/29062/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Яковенка М. М.,

суддів Дашутін І. В., Шишова О. О.,

перевіривши касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року у справі № 160/1008/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність суб`єктів владних повноважень Міністерства оборони України в частині невиконання умов контракту укладеного 26 квітня 2017 року між ОСОБА_1 з Міністерством оборони України у частині невиплати матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 на його користь нарахувати та виплатити матеріальні допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки у розмірі місячного грошового забезпечення - 9 572,52 грн. кожна: всього за 2017 та 2018 роки - у розмірі 38 290,08 грн., без врахування відрахувань.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиконання умов контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 26 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в частині невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки, в порядку та у розмірі, встановлених нормами чинного законодавства України.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Слід зазначити, що судом першої інстанції справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження.

Задовольнивши частково позовні вимоги, суди попередньої інстанції дійшли до висновку, що ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 30.1. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яка затверджена наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі Інструкція № 260), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 30.2. Інструкції № 260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Відповідно до п. 30.3 Інструкції № 260, розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається грошова допомога для оздоровлення, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися.

Згідно п. 33.5. Інструкції № 260, військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога перший раз надається в календарному році, у якому вони стали до виконання обов`язків за посадами, на які призначені.

Як слідує з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 квітня 2018 року № 122 грошові допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань позивачу не виплачені.

Натомість судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач востаннє звертався за виплатою матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань разом з рапортом про надання відпустки. Відпустку позивачу було надано, а матеріальні допомоги не виплачені.

При цьому будь-яких рішень з приводу відмови у виплаті матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 роки Військовою частиною НОМЕР_1 не приймалось, а тому суди попередніх інстанцій дійшли до висновку щодо необхідності зобов`язати Військову частину № НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017 та 2018 року, в порядку та у розмірі, встановлених нормами чинного законодавства України.

У поданій касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України Про запобігання корупції займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Наведені обставини свідчать, що спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби, справа є незначної складності.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України та не вказують на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права. Таке застосування є очевидним (п. 2 ч. 2 ст. 332 КАС України).

Посада публічної служби, яку обіймав позивач та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції».

Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року у справі № 160/1008/19.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов