Справа № 640/5376/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5376/19 Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Файдюка В.В., Собківа Я.М.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

представник позивача 1: не з`явився;

представника позивача 2: Коваленко Н.О.;

представника відповідача: Семенюка П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП», Компанії «STYRON TRADING INCORPORATION FZE» до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта, визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулись Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіаремонтне підприємство «УРАРП» (далі - ТОВ «АП «УРАРП», позивач 1) та Компанія «STYRON TRADING INCORPORATION FZE» (далі - позивач 2) з адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним та нечинним Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затверджене Наказом Міністерства економіки України № 52 від 17 квітня 2000 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2000 року за № 260/4481;

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 229 від 14 лютого 2019 року "Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині переведення Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "УРАРП" (, місцезнаходження: 03065, м. Київ, вул. Світлогірська, 5/6) на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності;

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 228 "Про переведення іноземних суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині переведення Компанії-нерезидента "STYRON TRADING INCORPORATION FZE" (P.O.Box 4994, Вільна зона Фуджейри, м. Фуджейра, ОАЕ) на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 07.02.2019 р. набрав чинності Закон України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року №2473-VIII, відповідно до підпункту "д" пункту 3 частини 4 статті 16 якого, статтю 37 "Спеціальні санкції" виключено із Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" №959-ХІІ від 16 квітня 1991. Відповідно з тексту Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" також були виключені усі посилання на статтю 37 цього Закону.

У той же час, наказом Міністерства економіки України №52 від 17 квітня 2000 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2000 року за №260/4481, було затверджено Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність". Зазначили, що у зв`язку з прийняттям Закон України "Про валюту і валютні операції", відповідач у строк до 07 березня 2019 року був зобов`язаний визнати таким, що втратило чинність, Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", чого здійснено не було. Таким чином, позивачі вважають, що відповідачем порушено вимоги пункту 16 Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731.

Позивачі вважають, що оскаржуваними рішеннями до позивачів застосовано подвійні санкції, що є протиправним. Окрім того вважає, що прийняття відповідачем оскаржуваних наказів є грубим порушенням вимог закону, призводить до негативних наслідків, що призведе до неможливості своєчасного виконання зобов`язань перед третіми особами та, як наслідок, до занепаду підприємств.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.07.2019 р. адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "УРАРП" (, місцезнаходження: вул. Світлогірська, 5/6, м. Київ, 03065), Компанії "STYRON TRADING INCORPORATION FZE" (P.O.Box 4994, Вільна зона Фуджейри, м. Фуджейра, ОАЕ) задоволено повністю. Визнано протиправним та нечинним Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", затверджене Наказом Міністерства економіки України № 52 від 17.04.2000 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05 травня 2000 року за № 260/4481. Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 229 від 14.02.2019 р. "Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині переведення Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаремонтне підприємство "УРАРП" (, місцезнаходження: вул. Світлогірська, 5/6, м. Київ, 03065) на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності. Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 228 "Про переведення іноземних суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності" в частині переведення Компанії - нерезидента "STYRON TRADING INCORPORATION FZE" (P.O.Box 4994, Вільна зона Фуджейри, м. Фуджейра, ОАЕ) на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності. Зобов`язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України невідкладно після набрання рішенням суду законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правого акта протиправним та нечинним у виданні, в якому було офіційно оприлюднено нормативно-правовий акт.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що після тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності або іноземні суб`єкти господарської діяльності обов`язково переводяться центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики на індивідуальний режим ліцензування. При цьому, Законом України «Про валюту і валютні операції» не врегульовано подальші дії органів державної влади щодо суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності до яких було застосовано спеціальні санкції за порушення Закону та/або пов`язаних з ним законів України.

Також відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

З огляду на те, що така вказівка в Законі України «Про валюту і валютні операції» відсутня, а норма якою б було пом`якшено або скасовано відповідальність особи до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності до яких застосовані спеціальні санкції до введення в дію цього Закону, до моменту усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання Закону та/або пов`язаних з ним законів України, не встановлена, - державні органи та суб`єкти господарювання мають керуватися законодавством, що діяло до дня введення в дію Закону України «Про валюту і валютні операції».

Також відповідач звертає увагу на те, що ч. 6 ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (в редакції Закону, що діяла до 07.02.2019 р.) визначалося, що після тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, яке діє не більше трьох місяців з дати винесення відповідного рішення, суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності переводяться на індивідуальний режим ліцензування, а також враховуючи, що відносини щодо застосування спеціальних санкцій до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, що зазначені в додатках до наказів Мінекономрозвитку від 21.09.2018 р. № 1349, від 21.09.2018 р. № 1351 виникли до ведення в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», відсутні правові підстави для застосування до цих відносин норм вказаного Закону, а підлягає застосуванню саме те законодавство, яке діяло на момент виникнення таких відносин, а саме: ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (в редакції Закону, що діяла до 07.02.2019 р.), з огляду на те, що в даному випадку йдеться про застосування законодавства щодо хронологічно попереднього періоду.

Судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що індивідуальний режим ліцензування на відміну від тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності, передбачає можливість здійснення зовнішньоекономічної діяльності. При переведенні позивачів на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності виконавче провадження на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 р. відкрито не було. Вказана постанова суду жодним чином не обмежила право Мінекономрозвитку здійснити переведення суб`єктів господарювання на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.

Позивачами подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін. Вважають, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення, оскільки відповідачем оскаржуваними наказами фактично повторно притягнуто позивачів до юридичної відповідальності одного й того ж самого виду за одне й теж саме правопорушення.

При цьому, рішення про переведення позивачів на індивідуальний режим ліцензування могли бути прийняті відповідачем виключно в строк до 21.12.2018 р., а відтак видання останнім будь-яких наказів після цієї дати є незаконним.

Крім того, позивачі вказують, що прийняття оскаржуваних наказів відповідачем було вчинено в період дії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 р. у справі № 640/18135/18, якою було зупинено дію наказів Мінекономрозвитку № 1349 та № 1351 від 21.09.2018 р. в частині, що стосується застосування спеціальних санкцій до позивачів до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, що свідчить, що дія санкцій, які зупинені вказаним судовим рішенням, фактично продовжили свою дію.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.09.2018 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ №1349 "Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України", яким відповідно до ст. 37 Закону № 959-XII за порушення ст. 24 Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання", статті 6 Закону №959-XII, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки, на підставі подань Генеральної прокуратури України та Служби безпеки України, було наказано у 40-денний строк з дня набрання чинності цим наказом застосувати спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зокрема ТОВ "АП "УРАРП".

Крім того, 21.09.2018 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ №1351 "Про застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності на території України - до іноземних суб`єктів господарської діяльності", яким відповідно до ст. 37 Закону №959-XII за порушення ст. 24 Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання", статті 6 Закону № 959-XII, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки, на підставі подань Генеральної прокуратури України та Служби безпеки України, було наказано у 40-денний строк з дня набрання чинності цим наказом застосувати спеціальну санкцію - тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності на території України - до іноземних суб`єктів господарської діяльності, зокрема Компанії-нерезидента «STYRON TRADING INCORPORATION FZE».

У той же час, 16 квітня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки прийнято Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» № 959-XII (далі - Закон № 959-XII).

З метою визначення порядку застосування (скасування, зміни виду, тимчасового зупинення дії) Міністерством економічного розвитку і торгівлі України спеціальних санкцій (далі - санкції), передбачених ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», до українських суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності), наказом Міністерства економіки України №52 від 17 квітня 2000 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2000 року за №260/4481 затверджено Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (далі - Положення № 52).

21.06.2018 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII (далі - Закон № 2473-VIII), згідно з підпунктом "д" пункту 3 частини 4 статті 16 якого, внесено зміни до законодавчих актів України, шляхом виключення із Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» статті 37.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону № 2473-VIII, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через сім місяців з дня набрання ним чинності, тобто 07 лютого 2019 року.

У редакції Закону №959-XII, що діє з 07 лютого 2019 року зазначено, що статтю 37 виключено на підставі Закону № 2473-VIII від 21 червня 2018 року.

Разом з тим, 14.02.2019 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ № 228 «Про переведення іноземних суб`єктів господарської діяльності на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності», яким відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону № 959-XII переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності іноземних суб`єктів господарської діяльності, зокрема Компанію «STYRON TRADING INCORPORATION FZE».

Також, пунктом 2 вказаного наказу було зупинено дію наказів Мінекономрозвитку від 21 вересня 2018 року №1351, від 21 вересня 2018 року №1354 та від 05 жовтня 2018 року №1442 у частині застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до іноземних суб`єктів господарської діяльності, зазначених у додатку до цього наказу.

Також, 14.02.2019 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято наказ №229 «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності», яким відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону № 959-XII переведено на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зокрема ТОВ «АП «УРАРП».

Також, пунктом 2 вказаного наказу було зупинено дію наказів Мінекономрозвитку від 21 вересня 2018 року №1349, від 17 жовтня 2018 року №1506 та від 09 листопада 2018 року №1629 у частині застосування спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності - до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зазначених у додатку до цього наказу.

Позивачі, вважаючи зазначені вище накази Міністерства економічного розвитку і торгівлі України прийнятими із порушеннями законодавства та на підставі Положення №52, яке повинно бути визнано недійсним, звернулися до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з 07.02.2019 р. застосування до позивачів адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", стало неможливим у зв`язку із відсутністю їх закріплення на законодавчому рівні. Зупинення зовнішньоекономічної діяльності та переведення на індивідуальне ліцензування зовнішньоекономічної діяльності є двома різними видами санкцій, які застосовані до позивачів одночасно, що вчинено із порушенням вимог чинного законодавства та є підставою для їх скасування.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених ст. 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", затвердженого наказом Міністерства економіки України від 17 квітня 2000 р. N 52, яким було визначено механізм застосування до суб`єктів господарювання спеціальних санкцій, передбачених ст. 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" з огляду на те, що механізм застосування санкцій не може існувати без самих санкцій, які були скасовані.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 20 Господарського кодексу України Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема застосування адміністративно-господарських санкцій.

Згідно зі статтею 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Частиною 1 статті 239 Господарського кодексу України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції:

вилучення прибутку (доходу);

адміністративно-господарський штраф;

стягнення зборів (обов`язкових платежів);

застосування антидемпінгових заходів;

припинення експортно-імпортних операцій;

застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом;

зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності;

анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності;

обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання;

ліквідація суб`єкта господарювання;

інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Так, відповідно до статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року N 959-XII (у редакції станом, що діяла до 07 лютого 2019 року) за порушення цього або пов`язаних з ним законів України до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності можуть бути застосовані такі спеціальні санкції:

- накладення штрафів у випадках несвоєчасного виконання або невиконання суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності та іноземними суб`єктами господарської діяльності своїх обов`язків згідно з цим або пов`язаних з ним законів України. Розмір таких штрафів визначається відповідними положеннями законів України та/або рішеннями судових органів України;

- застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб`єктів господарської діяльності індивідуального режиму ліцензування у випадках порушення такими суб`єктами цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України, що встановлюють певні заборони, обмеження або порядок здійснення зовнішньоекономічних операцій;

- тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності у випадках порушення цього Закону або пов`язаних з ним законів України, проведення дій, які можуть зашкодити інтересам національної економічної безпеки.

Санкції, зазначені у цій статті, застосовуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, за поданням органів доходів і зборів та контрольно-ревізійної служб, правоохоронних органів, органів Антимонопольного комітету України, національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Національного банку України або за рішенням суду. Санкції, зазначені у цій статті, можуть бути застосовані до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб`єктів господарської діяльності протягом трьох років з дня виявлення порушення законодавства.

Індивідуальний режим ліцензування діє до моменту усунення порушень законодавства України або застосування практичних заходів, що гарантують виконання цього Закону та/або пов`язаних з ним законів України та скасовується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

У зв`язку з прийняттям Закону № 2473-VIII, який на підставі приписів частини 1 статті 16 Закону № 2473-VIII був введений у дію з 07 лютого 2019 року, статтю 37 Закону N 959-XII було виключено повністю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку що спірними наказами МЕРТ № 229 від 14 лютого 2019 року та №228 від 14 лютого 2019 року до позивачів були застосовані санкції, у вигляді переведення їх на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності з посиланням на статтю 37 Закону №959-XII, у той час коли норма, що передбачала таку можливість з 07 лютого 2019 року втратила свою чинність.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі требі розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1-рп/1999).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що з 07 лютого 2019 року застосування до позивачів адміністративно - господарських санкцій, передбачених статтею 37 Закону №959-XII стало неможливим, у зв`язку з відсутністю їх закріплення на законодавчому рівні.

Суд першої інстанції зазначив, що спеціальна санкція, така як зупинення зовнішньоекономічної діяльності, застосована до позивачів наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1349 та № 1351 від 21 вересня 2018 року, дію яких тимчасово зупинено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 р. до моменту вирішення адміністративної справи №640/18135/18 по суті.

З огляду на що, випливає висновок про те, що зазначена спеціальна санкція не втратила свою чинність, оскільки не є скасованою в установленому законом порядку.

У той же час, відповідачем спірними наказами від 14 лютого 2019 року №228 та №229 застосовано до позивачів інший вид санкцій, передбачений статтею 37 Закону №959-XII - переведення на індивідуальне ліцензування зовнішньоекономічної діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що зупинення зовнішньоекономічної діяльності та переведення на індивідуальне ліцензування зовнішньоекономічної діяльності є двома різними видами санкцій, які застосовані до позивачів одночасно, що вчинено відповідачем в порушення ст. 61 Конституції України, а відтак є підставою для визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14 лютого 2019 року № 228 та № 229.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки, як випливає із положень ст. 37 Закону N 959-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тимчасова санкція про зупинення зовнішньоекономічної діяльності діє три місяці, тобто до 21.12.2018 р. Продовження строку дії санкції можливе лише на підставі судового рішення.

В той же час строк зупинення її дії не може бути більшим ніж визначено законом, незважаючи на наявність судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення її дії.

Таким чином, санкції застосовані до позивачів на підставі наказів від 21.09.2018 р. № 1349, від 21.09.2018 р. № 1351 про тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності втратити чинність 21.12.2018 в силу закону.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази усунення позивачами порушень, докази скасування чи продовження строку спеціальних санкцій про тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності від 21.09.2018 р. № 1349, від 21.09.2018 р. № 1351, зважаючи на те, що відносини щодо застосування спеціальних санкцій виникли до введення в дію Закону України «Про валюту та валютні операції», слід дійти висновку, що в даному випадку підлягає застосуванню те законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (в редакції Закону, що діяла до 07.02.2019 р.).

При цьому, в даному випадку, відсутнє застосування до позивачів подвійної санкції одночасно, оскільки друга санкція застосована в хронологічному порядку після втрати чинності першою санкцією.

Отже, переведення суб`єкта на індивідуальний режим ліцензування після спливу трьохмісячного строку застосування тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності є правомірним за умови відсутності підстав для зміни чи скасування спеціальних санкцій, передбачених ст. 37 Закону N 959-XII.

Таким чином, колегія суддів вважає, що переведення позивачів на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності з урахуванням того факту, що відносини щодо застосування спеціальних санкцій, зазначених в додатках до наказів Мінекономрозвитку від 21.09.2018 р. № 1349, від 21.09.2018 р. № 1351 виникли до введення в дію Закону України «Про валюту і валютні операції» є правомірним.

Колегія суддів вважає помилковими доводи представника позивачів про те, що рішення про застосування до позивачів спеціальної санкції - тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності були прийняті 21.09.2018 р., а тому рішення про переведення позивачів на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності могло бути прийнято протягом трьох місяців в строк до 21.12.2018 р., оскільки законодавчо такі строки чітко не визначені, а, отже, на переконання колегії суддів, застосовані до позивачів санкції діють до моменту усунення ними порушень та можуть бути застосовані автоматично з метою контролю за здійсненням зовнішньоекономічної діяльності в будь-який час до усунення порушень закону.

Окрім того, переведення позивачів на індивідуальний режим ліцензування на відміну від тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності передбачає можливість здійснення зовнішньоекономічної діяльності.

За таких обставин у колегії суддів відсутні підстави вважати, що застосування спеціальних санкцій у вигляді переведення позивачів на індивідуальний режим ліцензування після 21.12.2018 р. є неправомірним.

Щодо вимог позивача про визнання протиправним та нечинним Положення №52, суд першої інстанції виходив із наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 459, затверджено Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі - Положення № 459).

Згідно з пунктом 1 Положення № 459, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (МЕРТ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 2 Положення №459, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Пунктом 9 Положення №459 передбачено, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Міністерства економічного розвитку і торгівлі України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Відповідно до пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (далі - Положення №731), державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Пунктом 6 Положення №731 передбачено, що саме на Мін`юст покладено здійснення державної реєстрації нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

У відповідності до пункту 16 Положення №731, у разі внесення змін, доповнень або визнання таким, що втратив чинність, акта законодавства, відповідно до якого прийнято нормативно-правовий акт, орган, що видав цей нормативно-правовий акт, зобов`язаний у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність.

Зміни і доповнення, внесені до нормативно-правового акта, а також рішення про втрату нормативно - правовим актом чинності, підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому цим Положенням.

Як вже зазначалось, Положення № 52 було затверджено з метою визначення порядку застосування (скасування, зміни виду, тимчасового зупинення дії) Міністерством економічного розвитку і торгівлі України спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», до українських суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та іноземних суб`єктів господарської діяльності.

Таким чином, вказаним Положенням №52 було визначено механізм застосування до суб`єктів господарювання спеціальних санкцій, передбачених ст. 37 Закону №959-XII.

Суд першої інстанції зазначив, що механізм застосування санкцій, не може існувати без самих санкцій, а тому застосовувати норми Положення №52, які визначають механізм їх накладення, у той час коли норма Закону, що передбачає взагалі наявність таких санкцій скасована, неможливо.

У той же час, саме на орган, що видав цей нормативно-правовий акт, у даному випадку Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, покладено обов`язок у місячний термін внести до нього відповідні зміни, доповнення або визнати його таким, що втратив чинність.

Таких дій у встановлений законом строк відповідачем здійснено не було, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що єдиним належним та дієвим способом відновлення порушених прав позивачів є визнання протиправним та нечинним Положення про порядок застосування до суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб`єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затверджене наказом Міністерства економіки України №52 від 17 квітня 2000 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 травня 2000 року за №260/4481.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, оскільки, скасовуючи Положення № 52, судом першої інстанції не враховано, що дія вказаного положення розповсюджується й на інших суб`єктів господарювання до яких було застосовано санкції в чинній редакції статті 37 України «Про зовнішньоекономічну діяльність», зокрема, на підставі судових рішень, якими визнано правомірність їх накладення. Копії таких судових рішень було надано відповідачем в судовому засіданні.

Окрім того, після скасування вказаного Положення будуть відсутні нормативно-правові акти, які будуть регулювати дії відповідача щодо суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності до яких було застосовано спеціальні санкції за порушення Закону та є нескасованими.

Отже, саме лише виключення ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови як незаконної. Інших доказів її неправомірності позивачами суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовують обставини встановлені судом першої інстанції та підтверджують порушення ним норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 липня 2019 року скасувати та прийняту нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: В.В. Файдюк

Я.М. Собків

Повний текст постанови виготовлено 24.10.2019 р.