Справа № 480/2672/19
Суддя: С.О. Бондар
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 р. справа № 480/2672/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бондаря С.О.

за участю секретаря судового засідання - Алексеєнко Є.А.

представника позивача - Пулинець Б.А .

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/2672/19

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення від 20 травня 2019 року №57 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну. Свої вимоги мотивує тим, що 18 січня 2007 року Управлінням МВС України в Сумській області ОСОБА_2 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та задокументовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Рішенням управління ДМС України в Сумській області від 20.05.2019 № 57 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" був скасований дозвіл на імміграцію в Україну та видані на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.01.2007, серії НОМЕР_2 від 17.04.2014 та серії НОМЕР_3 від 02.06.2017. На думку позивачки, прийняте відповідачем рішення є протиправним та суперечить вимогам чинного законодавства України, оскільки вона є громадянкою Російської Федерації, а не громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянки Російської Федерації.

07.08.2019 представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та зазначає, що оскаржуване рішення управління ДМС України в Сумській області прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", оскільки під час перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 у 1996 році була документована паспортом громадянина України, що є підтвердженням належності вказаної особи до громадянства України. Тому відповідач дійшов висновку, що дозвіл на імміграцію в Україну був наданий позивачу без дотримання вимог законодавства, а позивачем надано неправдиві відомості. Отже дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню (а.с.24-28).

Ухвалою суду від 19.07.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З огляду на обставини, викладені у відзиві, ухвалою суду від 27.08.2019 справа призначена в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою від 12.09.2019 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 07.10.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2019.

Представник позивача Пулинець Б.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача Левицька А.М. проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , 1937 року народження, уродженка с. М-Ворожба Лебединського району Сумської області, з 1998 року є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації, виданого 44 відділом міліції Приморського району Санкт-Петербурга 09.09.1998 (а.с.78) .

ОСОБА_2 прибула в Україну 21.10.2006 як громадянка Російської Федерації та 18.11.2006 звернулася до ВГІРФО Зарічного ВМ СМВ УМВС України в Сумській області щодо отримання дозволу на імміграцію, як така, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

18.01.2007 ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та отримала посвідку на постійне проживання (безстроково) в Україні серії НОМЕР_1 (а.с.34).

12.04.2014 ОСОБА_2 звернулася до управління ДМС України в Сумській області із заявою про обмін посвідки у зв`язку з її непридатністю до користування (а.с.32).

На підставі вказаної заяви, 17.04.2014 управлінням ДМС України в Сумській області було прийнято рішення про видачу безстрокової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 (а.с.32, зворотній бік).

У зв`язку із втратою посвідки на постійне проживання від 17.04.2014, ОСОБА_2 звернулася до управління ДМС України в Сумській області з відповідною заявою від 30.05.2017 (а.с.35).

02.06.2017 управлінням ДМС України в Сумській області прийнято рішення про оформлення безстрокової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 (а.с. 35).

В ході перевірки матеріалів справи було встановлено, що ОСОБА_2 має паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Зарічним РВ СМУ УМВС України в Сумській області від 07.08.1996, що є підтвердженням належності вказаної особи до громадянства України.

Управлінням ДМС України в Сумській області був складений висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 (а.с.45-46).

Рішенням управління ДМС України в Сумській області від 20.05.2019 № 57 скасований ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію". Видані на підставі цього дозволу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.01.2007, серії НОМЕР_2 від 17.04.2014 та серії НОМЕР_3 від 02.06.2017 скасовано на підставі вимог підпункту 1 п. 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (а.с.47).

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 17 Закону України "Про громадянство України" (в редакції, яка діяла на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію) громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 19 вказаного Закону, підставами для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Судом встановлено, що дійсно 07.08.1996 ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України. Разом з тим, 09.09.1998 ОСОБА_2 був виданий паспорт громадянина Російської Федерації (а.с.78). У заяві позивачки про надання дозволу на імміграцію в Україну від 18.11.2006, особа ОСОБА_2 була встановлена на підставі паспорту громадянина Російської Федерації (а.с.29). Громадянство України ОСОБА_2 втратила в 1998 році, про що і зазначила в пункті 2 заяви про надання дозволу на імміграцію в Україні від 20.11.2006 (а.с.29). Отже на дату звернення до управління ДМС України в Сумській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 20.11.2006, ОСОБА_2 мала громадянство Російської Федерації.

В подальшому ОСОБА_2 , як громадянка Російської Федерації, неодноразово зверталася до органів міграційної служби України із заявами про заміну втрачених нею посвідок на постійне проживання в Україні. Такі посвідки неодноразово видавалися позивачці, як громадянці Російської Федерації.

Тобто, Україна, як держава, в особі міграційних органів, починаючи з 2006 року до 2019 року, (12 років поспіль) вважала ОСОБА_3 громадянкою Російської Федерації.

Лише в 2019 році Управління ДМС України в Сумській області виявило, що ОСОБА_2 в 1996 році видавався паспорт громадянки України, на підставі чого відповідач вирішив, що ОСОБА_3 є громадянкою України, та скасував дозвіл позивачці на імміграцію в Україну. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію". Стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються. Статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч.4 ст.11 Закону України "Про імміграцію"). Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

Згідно з п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання. Підстави для скасування дозволу на імміграцію передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". Відповідно до цієї норми дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", а саме дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

ВГІРФО УМВС України в Сумській області, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись п.2 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в Законі України "Про імміграцію", не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Суд вважає, що доводи відповідача не підтверджують наявність визначених у п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" обставин, а саме фактів свідомого подання позивачем у 2006 році неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

ОСОБА_2 були подані всі належні документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Той факт, що ОСОБА_2 отримувала в 1996 році паспорт громадянки України був відомий співробітникам ВГІРФО УМВС України в Сумській області, тим не менше, це не завадило державному органу видати позивачці дозвіл на імміграцію в Україну, а тому вказаний факт не свідчить про надання позивачкою неправдивих відомостей.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Управління Державної міграційної служби в Сумській області, як суб`єкт владних повноважень, не довело правомірності оскаржуваного рішення, а зазначені в оскаржуваному рішенні підстави його прийняття не знайшли свого підтвердження належними доказами у ході розгляду справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення та невідповідність його вимогам п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області судові витрати в розмірі 768,40грн. Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, - В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 20 травня 2019 року №57 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (м. Суми, вул. Г.Кондратьєва, 27, ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О. Бондар

Повний текст рішення складений 21.10.2019.