Справа № 333/6518/16-а(2-а/333/304/16)
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року

Київ

справа №333/6518/16-а(2-а/333/304/16)

адміністративне провадження №К/9901/17512/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

розглянув у порядку попереднього судового засідання у касаційній інстанції адміністративну справу № 333/6518/16-а(2-а/333/304/16)

за позовом ОСОБА_1 до Головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталах Федора Васильовича, Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про визнання незаконними дій щодо відмови у наданні висновку лікарської консультативної комісії про необхідність стороннього догляду, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2017 року (головуючий суддя: Тучков С.С.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя: Круговий О.О., судді: Божко Л.А., Лукманова О.М.),

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. Позивач звернувся до суду з позовом до Головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталах Федора Васильовича, Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, в якому просив:

1.2. визнати протиправними дії щодо відмови в наданні висновку ЛКК про необхідність стороннього догляду,

1.3. зобов`язати ЛКК обласної психіатричної лікарні видати висновок про необхідність стороннього догляду згідно наказу МОЗ №667 від 31 липня 2013 року та наявних документів.

1.4. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його син ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з діагнозом шизофренія. 18 жовтня 2016 року позивач звернувся до Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради за отриманням висновку про те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду. 04 листопада 2016 року позивачу було відмовлено у видачі висновку про необхідність стороннього догляду ОСОБА_2 Позивач вважає відмову у видачі висновку необґрунтованою та незаконною, прийнятою із порушенням Інструкції, затвердженої наказом МОЗ №667 від 31 липня 2013 року, оскільки його син має відповідні обмеження життєдіяльності, які є достатніми для надання висновку про необхідність стороннього догляду. Крім того, позивач зазначає, що в 2012 році він вже отримував відповідний висновок, однак з 2013 року ЛКК постійно відмовляє йому у видачі висновків, чим порушує його права, зокрема право на оформлення грошової допомоги.

ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

2.1. Постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 11 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності визначених законом підстав для задоволення позову.

ІІІ. Касаційне оскарження

3. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ці рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача повністю.

3.1. В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди належним чином не дослідили надані ним докази щодо характеру захворювання його сина, а також не звернули увагу на те, що під час огляду МСЕК йому було підтверджено інвалідність 2 групи та визначено його непрацездатність, що додатково свідчить про наявність підстав для встановлення йому постійного стороннього догляду.

4. Відзив на касаційну скаргу подано не було.

IV. Встановлені судами фактичні обставини справи

5. Син позивача - ОСОБА_2 - є інвалідом ІІ групи з діагнозом шизофренія, перебуває на обліку в Комунальній установі «Запорізька обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

6. 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради задля отримання висновку про необхідність стороннього догляду за його сином ОСОБА_2

7. 02 листопада 2016 року відбулось засідання ЛКК, за наслідками якого встановлено, що ОСОБА_2 за рівнем обмеження життєдіяльності на теперішній час постійного стороннього догляду не потребує.

8. Незгода з такими діями та висновком стала підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

9. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

10. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

11. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

12. За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

13. Відповідно до статті 5 Закону України «Про психіатричну допомогу», держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує стороннього догляду, - на догляд за ним. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж мінімальна заробітна плата.

14. У відповідності до пункту 1 Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розгляду, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2000 року №1192, щомісячна грошова допомога особі, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним (далі - допомога на догляд) надається відповідно до статті 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» у грошовій формі.

15. Згідно з пунктом 4 Порядку, допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, і здійснює догляд за ним.

16. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» амбулаторною психіатричною допомогою є психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах.

17. Згідно з частиною другою статті 7, частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи; щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника; щодо особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків чи відсутності батьків або іншого законного представника психіатричний огляд неповнолітнього здійснюється за рішенням (згодою) органів опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду.

18. Відповідно до пунктів 5-7 Інструкції про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 вересня 2013 року за № 1666/24198, підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом IІ групи внаслідок психічного розладу є постійна (упродовж не менше місяця) наявність в інваліда одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності:

- обмеження самообслуговування - здатність до самообслуговування за допомогою інших осіб та нездатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до самостійного пересування - здатність до самостійного пересування за допомогою інших осіб та нездатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів;

- обмеження здатності до орієнтації - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування - здатність до спілкування за допомогою інших осіб та нездатність до спілкування з використанням допоміжних засобів;

- обмеження здатності контролювати свою поведінку - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою інших осіб.

19. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом. Висновок ЛКК видається строком на 6 місяців. Обґрунтований висновок ЛКК та рішення про необхідність постійного стороннього догляду за інвалідом (висновок) записуються в медичну карту амбулаторного хворого за підписом членів ЛКК.

20. Амбулаторною психіатричною допомогою вважається психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах.

VI. Позиція Верховного Суду

21. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.

22. Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом цього спору є правомірність та обґрунтованість дій ЛКК щодо відмови у видачі позивачу висновку про необхідність стороннього догляду за його сином ОСОБА_2

23. Системний аналіз вказаних норм чинного законодавства України свідчить про те, що підставою для надання висновку про необхідність постійного стороннього догляду є встановлення ЛКК (медико-санітарною експертизою) факту наявності одного з видів обмеження життєдіяльності особи, а саме: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Таке обмеження має бути постійним (понад один місяць) та зумовленим психічними вадами здоров`я.

24. В разі не підтвердження факту наявності у особи обмежень життєдіяльності визначених пунктами 5-7 Інструкції вказаний висновок не надається.

25. Судами попередніх інстанцій було встановлено, що за наслідками неодноразово проведених протягом 2013-2016 років ЛКК обстежень сина позивача не виявлено у нього обмежень життєдіяльності, а саме: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності контролювати свою поведінку, які б свідчили про наявність підстав для видачі висновку про необхідність постійного стороннього догляду.

26. Судами досліджено Журнал запису висновків лікарсько-консультативних комісій та встановлено за записами від 18.12.2013 року, 15.01.2014 року, 11.11.2014 року та 02.11.2016 року висновки ЛКК про відсутність підстав для видачі висновку про необхідність постійного стороннього догляду за ОСОБА_2

27. Крім цього, судом апеляційної інстанції під час розгляду справи з`ясовано, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства щодо процедури призначення, проведення засідань ЛКК, та складання за їх наслідками результатів стосовно вирішення питання про необхідність стороннього догляду за ОСОБА_2 або відсутності такої.

28. Однак, Верховний Суд зауважує, що докази, на підставі яких апеляційний суд дійшов цих висновків та які б свідчили про дотримання вимог чинного законодавства щодо процедури призначення, проведення засідань ЛКК, та складання за їх наслідками висновків, в матеріалах справи відсутні.

29. При цьому, Верховний Суд вважає, що судами належним чином не було досліджено питання дотримання відповідачем вимог пунктів 5-7 Інструкції № 667 щодо встановлення наявності у сина позивача такого психічного розладу, який відповідає чи не відповідає критерію постійності (упродовж не менше місяця) наявності у нього одного з видів обмеження життєдіяльності. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази дослідження судами медичної документації, на підставі якої відповідач дійшов висновку про невідповідність такого психічного стану хворого для надання висновку про необхідність постійного стороннього догляду за ним, а також з матеріалів справи не вбачається яким чином суди перевірили дотримання відповідачем процедури, що обов`язково має передувати наданню такого висновку.

30. Проте, без з`ясування дотримання порядку проведення вказаної медичної процедури неможливо встановити правомірність спірного висновку.

31. Таким чином, суди не звернули увагу та не надали правової оцінки на підставі належних та допустимих доказів шляхом їх безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження доводам позивача щодо суті спору, не перевірили правомірність прийняття відповідачем спірного висновку, а також не мотивували відхилення цих доводів.

32. За таких обставин, Верховний Суд приходить до висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, порушили принцип адміністративного судочинства щодо змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, визначений статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України. Однак, частиною четвертою цієї статті визначено безальтернативний обов`язок суду вживати передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

33. Отже, суди попередніх інстанцій не вчинили необхідних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин справи.

34. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного та об`єктивного вирішення справи, і в силу положень статті 341 Кодексу адміністративного судочинства їх встановлення судом касаційної інстанції не допускається.

35. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

36. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

37. З огляду на допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального законодавства, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

Керуючись статтями 3, 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року задовольнити частково.

2. Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

Л.О. Єресько