Справа № 520/4899/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 р.Справа № 520/4899/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Гуцала М.І. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 (головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О.) по справі № 520/4899/19

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
20.05.2019, ОСОБА_1 (далі позивач-1) та ОСОБА_2 (далі позивач-2) звернулись до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач), в якій просять:

скасувати рішення відповідача, викладене у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.01.2017 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відмову позивачу-1 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

скасувати рішення відповідача, викладене у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.01.2017 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відмову позивачу-2 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

скасувати рішення відповідача, викладене у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.04.2019 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про повторну відмову позивачу-1, у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

скасувати рішення відповідача, викладене у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.04.2019 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не с пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про повторну відмову позивачу-2 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

зобов`язати відповідача встановити позивачу-1 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення;

зобов`язати відповідача встановити позивачу-2 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивачі, не погодившись з судовим рішенням, подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі посилаються на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивачів підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивачі є батьками померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно довідки Військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 24.07.2015 № 5937, в період з 02.05.2015 по 25.06.2015 ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в м. Мар`їнка Донецької області.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Рішенням відповідача, викладеним у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.01.2017 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, яким відмолено позивачу-1 та позивачу-2 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби.

20.03.2019 позивачі звернулись до відповідача про отримання статусу членів сім`ї, померлого військовослужбовця в період проходження військової служби.

Рішенням Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби від 12.04.2019 № 3, повторно відмовлено позивачам у задоволенні заяв про надання статусу члена сім`ї, померлого військовослужбовця в період проходження військової служби

Суд першої інстанції, під час розгляду справи, дійшов до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийнятих ним рішень, тому позовні вимоги позивачів є необґрунтованими та нормативно не підтвердженими, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до абз. 2 п. 4.16. Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 937, членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (у тому числі членам сімей військовослужбовців строкової служби), видається посвідчення члена сім`ї (батька, матері, дружини, чоловіка або дитини) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, у порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року № 379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби".

Згідно з абз. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" від 28.05.1993 № 379 посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Підставою для відмови позивачам у задоволенні заяв про надання статусу членів сім`ї, померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, стало зазначення про те, що відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на підставі акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 військової частини п/п НОМЕР_1 від 01.07.2015 року, в якому визначено, що загибель солдата ОСОБА_3 не пов`язана з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення, але є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння.

Крім цього, в оскаржуваних рішеннях визначено, що відповідно до п.6 ст.18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 №5-рп членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 5 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей »), є особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів для існування, це особи, що не мають, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановлені межі малозабезпеченості (до законодавчо визначення прожиткового мінімуму).

Окремо, слід визначити про те, що в оскаржуваних рішеннях датованих 12.04.2019, вказано про те, що після надання додаткових документів, а саме: постанови старшого слідчого СВ Марійського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області про закриття кримінального провадження, позивачам повторно відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовців які загинули (померли) під час проходження військової служби, в зв`язку з тим, що постанова не спростовує акту проведення службового розслідування від 01.07.2015 щодо встановлення факту загибелі солдата ОСОБА_3 внаслідок вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння.

За обставинами справи під час прийняття оскаржуваних рішень досліджувались акт проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 , затвердженому командиром військової частини пп НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_4 від 02.07.2015 (а.с. 30-33); висновок експерта №129 від 25.06.2015 судово-медичної експертизи трупа громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; витяг з наказу №151 від 20.07.2015 Міністерства оборони України командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 (по стройовій частині), постанова про закриття кримінального провадження від 28.02.2018.

У відповідності до акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 , затвердженого командиром військової частини пп НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_4 від 02.07.2015, по результатам проведеного розслідування запропоновано, зокрема, вважати солдата ОСОБА_3 таким, що загинув під час проходження військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, але не пов`язано з виконанням військового обов`язку 25.06.2015 внаслідок необережності та у стані алкогольного сп`яніння.

За змістом наказу №151 від 20.07.2015 Міністерства оборони України командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його смерть, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, оскільки наступила від набряку головного мозку, отриманої внаслідок необережності та у стані алкогольного сп`яніння.

В своїй апеляційній скарзі позивачі вказують на наявні у вказаних документах суперечності щодо встановлення стану тверезості ОСОБА_3 в момент отримання травми, що стала наслідком смерті, зокрема, про відсутність посилань на це у висновку експерта №129 судово-медичної експертизи від 25.06.2015.

За змістом вказаного висновку експерта №129 судово-медичної експертизи від 25.06.2015 від речовин мозку сторонніх запахів не відчувається; під час розтину черевної порожнини сторонніх запахів не відчувається. Кров та шлунок зі складовими, що вилучені для токсикологічного дослідження, утилізовано у зв`язку з відсутністю умов зберігання та транспортування біоречовин (а.с.21-22).

Окрім цього, апеляційна скарга зауважує на тому, що тільки з пояснень солдата ОСОБА_5 , відібраних під час службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 , йому здалося, що ОСОБА_3 знаходився в нетверезому стані.

Колегія суддів, вважає що дані документи не є належними доказами для встановлення даних обставин, оскільки відсутні висновки токсилогічного дослідження крові та шлунку зі складовими, які не були зроблені за відсутності умов зберігання та транспортування біоматеріалу, та сам висновок експерта №129 судово-медичної експертизи від 25.06.2015 не містить такого висновку.

За змісту пояснень солдата ОСОБА_5 , не можливо конкретизувати за якими ознаками у зовнішньому вигляді ОСОБА_3 , його поведінки він дійшов до висновку про знаходження його у стані алкогольного отруєння.

При цьому, в своїх поясненнях молодший сержант ОСОБА_6 , з яким разом солдат ОСОБА_5 знаходився в одному приміщенні не вказав про знаходження ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння.

В даному випадку, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції не застосував до спору принципу «належного урядування», оскільки переклав, фактично, на позивачів помилки та обов`язки державних інституцій, та не захистив від втручання в їх право.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява №2997904, рішення від 20.01.2012) у п.п. 70, 71 каже, що аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

На підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію

та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на це, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржувані рішення відповідача не відповідають наведеним критеріям, оскільки прийняті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Стосовно частини позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити позивачам статусу - члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення, то колегія суддів зазначає на таке.

У відповідності до п.3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 у справі №1-8/99 членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей »), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів існування, Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема, непрацездатні, інші особи, яких військовослужбовець зобов`язаний утримувати за законом.

Пунктом 3.1 «Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 937, районні військові комісаріати (ТЦКСП) сприяють особам, звільненим з військової служби, а також членам їх сімей у своєчасному оформленні документів для призначення пенсій.

За обставинами справи, позивачами до відповідача надані заяви від 20.30.2019 про отримання статусу членів сім`ї, померлого військовослужбовця в період проходження військової служби.

Крім документів, які зазначені вище, позивачами, на вимогу відповідача, надані довідки селищної ради №269 від 10.02.2015, №1159 від 26.08.2016 про спільне проживання з сином ОСОБА_3 , та знаходжені на його утримані.

Колегія суддів, вважає, що відповідачем не використані свої повноваження, передбачені у п. 3.1 « Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 937, та не запропоновано позивачам надати додаткові документи, зокрема, пенсійні посвідчення, довідки про їх дохід та сина за період часу спільного помешкання, тощо.

З огляду на це колегія суддів дійшла до висновку про те, що вказану частину позовних вимог слід задовольнити, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивачів від 20.30.2019, з урахуванням правових позицій, викладених у судовому рішенні.

Вказані обставини, не були зазначені в апеляційній скарзі. Проте, колегія суддів вважає можливим застосувати норми ст.308 КАС України.

Так, частина 2 наведеної вище статті каже, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема «Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 937, тому судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 по справі №520/4899/19 скасувати з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Скасувати п. 4 та п.5 протокольного рішення № 1 від 12.01.2017.

Скасувати п. 2 та п. 3 протокольного рішення № 3 від 12.04.2019.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 20.03.2019 про отримання статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби.

Стягнути за за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного військового комісаріату судові витрати в вигляді судового збору у розмірі 5 378,80 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді М.І. Гуцал А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 23.10.2019 року