Справа № 360/2426/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року справа №360/2426/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Біловодської державної адміністрації Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі № 360/2426/19 (головуючий суддя І інстанції - Ірметова О.В.), складену в повному обсязі 11 липня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Біловодської державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07 червня 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Біловодської державної адміністрації Луганської області про зобов`язання управління здійснити нарахування та виплатити своєчасно не одержані суми державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01 червня 2017 року по теперішній час (а.с. 4-5).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області щодо припинення виплати раніше призначеної допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області (92800, Луганська обл., Біловодський район, селище міського типу Біловодськ, вулиця Центральна, будинок 87) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 01 червня 2017 року (а.с. 56-60).

Не погодившись із судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Біловодської державної адміністрації Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що виплати страхових виплат здійснюються лише за місцем перебування переселенця на обліку, який підтверджується довідкою, при цьому під час перевірки фактичного місця проживання позивача за вказаною адресою у довідці внутрішньо-переміщеної особи не було (а.с. 65-66).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 17 листопада 2016 року позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації з письмовою заявою щодо призначення допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 29-30).

Рішенням Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації від 30.11.2016 призначено позивачу допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.06.2016 по 31.05.2019 (а.с. 28).

Відповідно до витягу з протоколу №57 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат, внутрішньо перемішеним особам від 12.05.2017 на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №838 від 27.04.2017, позивачу припинено виплату допомоги при народженні дитини, у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (а.с. 47-49).

Також листом Міністерства соціальної політики України від 24.06.2019 №11860/0/2-19/20 повідомлено, що за інформацією Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації ОСОБА_1. з 17.11.2016 перебувала на обліку в Управлінні як внутрішньо переміщена особа. 27.04.2017 головним державним соціальним інспектором Управління було здійснено перевірку фактичного місця проживання сім`ї ОСОБА_1 за вказаною адресою ( АДРЕСА_2 ) та було виявлено, що за цією адресою сім`я не проживає. Згідно із актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 27.04.2017 № 828 на засіданні комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийняло рішення від 12.05.2017 № 57 про припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 з 01.06.2017. З урахуванням зазначеного останню виплату допомоги при народженні дитини в розмірі 860 грн. ОСОБА_1 було здійснено у травні 2017 року (а.с. 22-23).

Не погодившись із припиненням виплати державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для невиплати державної допомоги при народженні дитини, а відтак порушене право позивача має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Відповідно до пункту 13 Порядку № 1751, виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Перелік підстав припинення виплати допомоги при народженні дитини, визначений ч. 8 ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та Порядком №1751, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Також, як свідчить аналіз положень Порядку №1751, припинення виплати допомоги при народженні дитини, можливе лише за умови прийняття органом з питань соціального захисту населення відповідного рішення з підстав, визначених Порядком №1751 та Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Відповідно до витягу з протоколу комісії з призначення № 57 від 12.05.2017 року позивачу було відмовлено щодо призначення соціальних виплат, в той час як в матеріалах справи є рішення відповідача від 12.09.2018 року за № 72 про скасування довідки внутрішньо переміщеної особи( а.с. 49-50), тобто виплати були призупинені безпідставно ще до скасування довідки, що спростовує доводи апелянта.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що суперечать нормам діючого законодавства доводи апелянта, що позивач не має права на отримання державної допомоги при народженні дитини у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача у смт. Біловодськ, оскільки перевірки проводились в квітні 2017 року, а довідка скасована в вересні 2018 року без підтвердження факту відсутності позивача за відповідною адресою реєстрації.

Окрім того, при видачі довідок від 17 листопада 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (мати та сина) було проведено перевірку фактичного місця проживання позивача та неповнолітньої дитини та підтверджено проживання за вказаною у довідці адресою (а.с. 9, 10).

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Враховуючи вищевикладене, необхідності захисту прав малолітньої дитини, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог з поновленням прав позивача шляхом зобов`язання відновити нарахування та виплату спірної допомоги. Апелянтом не доведена правомірність своїх дій.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Біловодської державної адміністрації Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі № 360/2426/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв