Справа № 420/5076/19
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5076/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

представника позивача: Попова Д.В.,

представника відповідача: Худикіна І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства про визнання протиправної бездіяльності щодо відмови у присвоєнні рангу державного службовця та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, в якій позивач просить суд:

визнати бездіяльність Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства щодо відмови у присвоєнні ОСОБА_1 рангу державного службовця у відповідності до Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» протиправною;

зобов`язати Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства присвоїти ОСОБА_1 7 (сьомий) ранг державного службовця починаючи з 01.05.2016 року;

зобов`язати Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства зарахувати період проходження ОСОБА_1 державної служби в Західно-Чорноморському басейновому управлінні охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання починаючи з 01.05.2016 року до стажу роботи для присвоєння чергового 6 (шостого) рангу державного службовця.

Ухвалою від 02.09.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

23.09.2019 року (вх. № 34496/19) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

23.09.2019 року (вх. № 34494/19) позивачем до канцелярії суду подано заяву про виклик свідка.

У судовому засіданні 26.09.2019 року усною ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено позивачу у задоволенні заяви про виклик свідка.

02.10.2019 року (вх. № 35814/19) позивачем до канцелярії суду подано відповідь на відзив.

02.10.2019 року (вх. № 35815/19) представником відповідача до канцелярії суду подано клопотання про надання оригіналів документів для ознайомлення.

09.10.2019 року (вх. № 36993/19) позивачем до канцелярії суду подано клопотання про залучення до матеріалів справи письмових доказів та постановлення окремої ухвали.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.07.2019 року позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, виконання і відстрочення водних біоресурсів та регулювання рибальства із заявою про присвоєння рангу державного службовця у відповідності до діючого законодавства про державну службу. Однак, листом № 108 від 12.08.2019 року позивачу відмовлено у присвоєнні рангу державного службовця, оскільки, на думку відповідача, присвоєння 9 рангу державного службовця не є можливим з положень абзацу 6 п. 14 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу», відповідно до яких умови оплати праці державних службовців, передбачені Законом, не застосовуються у державних органах, що перебувають у стадії ліквідації на момент набрання чинності цим Законом. Між тим, позивач наголошує на тому, що положення закону стосуються лише умов оплати праці, а не питань присвоєння рангу.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, в яких в обґрунтування правової позиції зазначено, що станом на момент зарахування ОСОБА_1 на посаду державної служби категорії «В» з урахуванням присвоєного йому спеціального звання «Інспектора податкової та митної справи І рангу» Західно-Чорноморською рибоохоронною було присвоєно 13 ранг державного службовця, що на момент присвоєння відповідав чинному законодавству.

Між тим, позивач зазначив, що пунктом 9 постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016р. № 306 «Питання присвоєння рангів державним службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями», що державному службовцю, який був звільнений з державної служби та повернувся на державну службу, черговий ранг присвоюється через три роки з дня призначення на посаду державної служби.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Згідно даних трудової книжки, 01.01.2014 року позивачу присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової та митної справи І рангу» (а.с. 13).

24.09.2015 року Наказом Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства № 175-о «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 24.09.2015 року на посаду головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з посадовим окладом згідно штатного розпису, як такого, що перебував у кадровому резерві та успішно пройшов конкурсний відбір. Присвоєно ОСОБА_1 13 (тринадцятий) ранг державного службовця (а.с. 64).

30.07.2019 року позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства із заявою про присвоєння рангу державного службовця у відповідності до діючого законодавства про державну службу (а.с. 10).

Зазначену заву позивач обґрунтував тим, що наказом № 175-О від 24.09.2015 року присвоєно 13 (тринадцятий) ранг державного службовця, який зберігається і наразі, однак зазначений ранг не передбачений чинним законодавством.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про державну службу», що набрав чинності 01.05.2016 року встановлюється 9 (дев`ять) рангів державних службовців.

Листом від 12.08.2019 року № 108 Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у задоволенні заяви позивача відмовлено, у зв`язку з тим, що відповідно до п. 14 розділу XI «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про державну службу» визначено, що видатки на реалізацію положень цього Закону у 2016 році здійснюються в межах коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». Так, абзацом 6 п. 14 розділу XI «Прикінцеві та перехідні Положення» вказаного Закону зазначено, що умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються у державних органах, що перебувають у стадії ліквідації на момент набрання чинності цим Законом, у зв`язку з чим присвоєння 9 (дев`ятого) рангу державного службовця не є можливим (а.с. 14).

Позивач, не погоджуючись із зазначеною відмовою, звернувся до суду з цим позовом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу», який набрав чинності з 01.05.2016.

Ранги державних службовців є видом спеціальних звань (ч.1 ст.39 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про державну службу» встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України. Співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями встановлюється для випадків призначення осіб, яким присвоєно такі спеціальні звання, на посади державних службовців, на яких може бути присвоєно нижчий ранг. У такому разі особі присвоюється ранг державного службовця на рівні рангу, який вона мала відповідно до спеціальних законів.

Згідно з ч. 3 ст. 39 Закону України «Про державну службу» присвоюються такі ранги: державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «А», - 1, 2, 3 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «Б», - 3, 4, 5, 6 ранг; державним службовцям, які займають посади державної служби категорії «В», - 6, 7, 8, 9 ранг.

Ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом (ч.4 ст.39 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до ч. 5 ст. 39 Закону України «Про державну службу» ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад.

Згідно з ч.6 ст.39 Закону України «Про державну службу» черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

У разі переходу на посаду нижчої категорії або звільнення з державної служби за державним службовцем зберігається раніше присвоєний йому ранг (ч.9 ст.39 Закону України «Про державну службу»).

У п.1 «Порядку присвоєння рангів державних службовців», затвердженого 20.04.2016 постановою Кабінету Міністрів України №306 (надалі - Порядок), зазначено, що цей Порядок визначає механізм присвоєння державним службовцям рангів під час прийняття на державну службу та її проходження.

Відповідно до п.2 Порядку особі, яка має військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання та призначається на посаду державного службовця, присвоюється ранг відповідно до співвідношення між рангами державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями (далі - співвідношення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. №306.

Як зазначено у п. 10 «Порядку присвоєння рангів державних службовців», державним службовцям, яким присвоєно ранг відповідно до Закону України від 16 грудня 1993р. №3723-XII «Про державну службу», присвоюється найнижчий ранг у межах категорії посад, до якої належить посада державної служби. При цьому строк відпрацювання для присвоєння чергового рангу включає попередній період роботи державного службовця на займаній посаді. У разі належності посади державного службовця до категорії посад, в межах якої передбачено присвоєння рангу нижчого, ніж присвоєний державному службовцю згідно із зазначеним Законом, за ним зберігається раніше присвоєний ранг. У разі коли державному службовцю, який має відповідне військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання, присвоєно ранг відповідно до зазначеного Закону, що є нижчим, ніж передбачено співвідношенням, йому присвоюється ранг на рівні рангу виходячи із співвідношення.

Додатком 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306 є «Співвідношення між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників посадових осіб органів доходів і зборів».

У вказаному «Співвідношенні між рангами державних службовців і спеціальними званнями працівників посадових осіб органів доходів і зборів» спеціальному званню «Інспектор податкової та митної справи I рангу» відповідає 7 ранг державного службовця.

Водночас, відповідно до п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 04.07.2013 №404-VІІ встановлено, що спеціальні звання податкової та митної служби, встановлені цим Законом, присвоюються посадовим особам органів доходів і зборів, яким раніше було присвоєно спеціальні звання податкової служби України, за таким співвідношенням незалежно від займаних посад, зокрема спеціальне звання «Інспектор податкової служби І рангу» відповідає спеціальному званню «Інспектор податкової та митної справи І рангу».

Враховуючи зазначене вище, ч.2 ст.39 Закону України №889-VIII від 10.12.2015 «Про державну службу» має відсилання на Кабінет Міністрів України щодо повноваження визначення порядку присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями.

При цьому, у п.10 «Порядку присвоєння рангів державних службовців» закріплена норма, що «У разі коли державному службовцю, який має відповідне військове звання, дипломатичний ранг чи інше спеціальне звання, присвоєно ранг відповідно до зазначеного Закону, що є нижчим, ніж передбачено співвідношенням, йому присвоюється ранг на рівні рангу виходячи із співвідношення».

Будь-яких застережень наведена норма п.10 «Порядку присвоєння рангів державних службовців» не містить.

При цьому, суд критично ставиться до посилання відповідача на п. 9 постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 року № 306 «Питання присвоєння рангів державних службовця та співвідношення між рангами державних службовців і рангам посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями», що державному службовцю, який був звільнений з державної служби та повернувся на державну службу, черговий ранг присвоюється через три роки з дня призначення на посаду державної служби, оскільки останнє звільнення ОСОБА_1 було визнано Рішенням від 18.07.2019 року Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/1484/19 протиправним, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ № 19-О від 10.01.2019 року «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відновлення водних біоресурсів та регулювання рибальства»; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відновлення водних біоресурсів та регулювання рибальства. В частині поновлення на посаді рішення допущення до негайного виконання.

Наказом Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відновлення водних біоресурсів та регулювання рибальства від 25.07.2019 року № 20-О поновлено ОСОБА_1 на посаді Головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відновлення водних біоресурсів та регулювання рибальства з 10.01.2019 року, наказ № 19-О від 10.01.2019 року «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відновлення водних біоресурсів та регулювання рибальства» скасовано.

Між тим, суд не бере до уваги посилання позивача на п. 14 розділу XI «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про державну службу», яким визначено, що видатки на реалізацію положень цього Закону у 2016 році здійснюються в межах коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», оскільки зазначене положення стосується лише умов оплати праці, а не питань присвоєння рангів державного службовця.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що позивач наразі поновлений на посаді, з якої був звільнений, та отримує заробітну плату, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, а тому останній має усі передбачені чинним законодавством гарантії та права, які розповсюджуються на державного службовця, в тому числі, присвоєння належного рангу державного службовця.

Враховуючи зазначені встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства щодо не присвоєння ОСОБА_1 рангу державного службовця у відповідності до Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Стосовно позовних вимог про зобов`язання Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства присвоїти ОСОБА_1 7 (сьомий) ранг державного службовця починаючи з 01.05.2016 року та зобов`язання Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства зарахувати період проходження ОСОБА_1 державної служби в Західно-Чорноморському басейновому управлінні охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання, починаючи з 01.05.2016 року до стажу роботи для присвоєння чергового 6 (шостого) рангу державного службовця, суд зазначає наступне.

Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну службу», керівник державної служби, зокрема присвоює ранги державним службовцям державного органу, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В".

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 18 Закону України «Про державну службу», Служба управління персоналом забезпечує здійснення керівником державної служби своїх повноважень, відповідає за реалізацію державної політики з питань управління персоналом у державному органі, добір персоналу, планування та організацію заходів з питань підвищення рівня професійної компетентності державних службовців, документальне оформлення вступу на державну службу, її проходження та припинення, укладання та розривання контрактів про проходження державної служби, а також виконує інші функції, передбачені законодавством.

Служба управління персоналом у питаннях реалізації державної політики у сфері державної служби керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Типове положення про службу управління персоналом затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За приписами ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У разі встановлення протиправності дій суб`єкта владних повноважень у суду виникає обов`язок відновити порушене право особи, зумовлене цими протиправними діями, шляхом, який максимально спрямований на захист права особи, право якої порушене, та на відновлення законного становища.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства розглянути питання про присвоєння ОСОБА_1 чергового рангу згідно Закону України «Про державну службу» з урахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню.

Щодо заяви позивача про постановлення ухвали про стягнення штрафу з представника відповідача - Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (вх. № 36993/19), необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 КАС України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 149 КАС України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках визначених цією статтею.

З аналізу викладених норм вбачається, що постановлення ухвали про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу є правом суду, а не його обов`язком.

Суд звертає увагу позивача, що питання постановлення ухвали не відноситься до позовних вимог, а є дискреційними повноваженнями суду.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про винесення ухвали про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства (місцезнаходження: 65110, м. Одеса, вул. Балківська, 12-в; ) про визнання протиправної бездіяльності щодо відмови у присвоєнні рангу державного службовця та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Західно-Чорноморського басейного управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства щодо не присвоєння ОСОБА_1 рангу державного службовця у відповідності до Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

Зобов`язати Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства розглянути питання про присвоєння ОСОБА_1 чергового рангу згідно Закону України «Про державну службу».

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 22.10.2019р.

Суддя О.М. Тарасишина

.