Справа № 320/5922/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5922/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименна Н.В.,

Кучма А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, третя особа - Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, за порушення Закону України "Про звернення громадян", за порушення строків розгляду заяви позивача протягом чотирьох місяців, за відмову запросити позивача на розгляд його заяви, за ненадання способу оскарження прийнятого рішення;

- зобов`язати Міністерство соціальної політики України, повторно розглянути заяву позивача від 24.01.2018 року, з урахуванням рішень судів, Закону України " Про звернення громадян" та надати результати розгляду до суду і позивачу;

- визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, за неналежний розгляд звернення позивача, за надання недостовірної інформації, за не надання відповіді на всі запити позивача;

- зобов`язати Міністерство соціальної політики України, повторно розглянути заяву позивача від 24.01.2018 року, з урахуванням рішень судів, Закону України " Про звернення громадян", та заявлених вимог та надати результати розгляду до суду і позивачу:

- здійснити перевірку пенсійної справи ОСОБА_1 , зокрема правові підстави зміни пенсійних виплат з 01.11.2011р. через розпорядження від 22.12.2011р. через "зміну надбавки", в зв`язку з чим був зменшений розмір основної пенсії ОСОБА_1 в двадцять два рази з 2941 гривні основного розміру пенсійних виплат до 135 гривен на 22.12.2011р. та чому розпорядження застосовано до минулого часу.

- перевірити правові підстави переведення ОСОБА_1 на обрахування пенсійних виплат з ст. 22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на ст. 21 цього закону ж закону, без заяви ОСОБА_1 та без відома ОСОБА_1 , що в рішенні Верховного суду України від 08.06.2016р. справа №331/336/15-а, вже визнано неправомірним зміну розміру пенсійних обрахувань, без переведення на інший вид пенсії. Можливо "рабовласник" ОСОБА_1 який зменшив ОСОБА_1 розмір пенсійних виплат в двадцять два рази, продовжує працювати зараз, але не хоче декларувати ОСОБА_1 як "раба", та не вказує фамілії.

- в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 набув права на пенсійні виплати, ще з 1983 року, поновити ОСОБА_1 розмір виплати пенсійних виплат з 01.11.2011р. в розміру встановленому рішенням Київського апеляційного суду від 01.06.2011року справа №2а- 1322/10, підтверджене ухвалою ВАСУ від 13.03.2013р. рішенням ВАС України від 07.09.2016. року справа №К/800/11900/16, якими встановлено що пенсія ОСОБА_1 має бути відповідно до ст. 22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб", у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та додаткової пенсії постраждалому від ЧАЕС III категорії із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно статті 51 Закону № 796-ХІІ.

- з 16.10.2015 року, ОСОБА_1 як постраждалий від ЧАЕС ІІІ категорії, з урахуванням часу роботи на території радіаційного забруднення, набув права на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тому просив перевести ОСОБА_1 обрахування пенсійних виплат згідно пенсії за віком, з урахуванням ст. 6. 77. Закону України "Про пенсійне забезпечення", та додаткової пенсії як постраждалому від ЧАЕС III категорії;

- притягнути винних осіб, в позбавленні ОСОБА_1 прав, свобод гарантованих ст. 22.58 Конституції України при зміни ОСОБА_1 основного розміру пенсійних виплат в двадцять два рази з 01.11.2011р., застосувавши розпорядження від 22.12.2011р. до минулого часу, та осіб які узурпували права ОСОБА_1 , та без переводу на інший вид пенсії, змінили розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 .

- зобов`язати відповідача, відшкодувати матеріальні збитки ОСОБА_1 в розмірі 500000 гривен, (п`ятсот тисяч гривен), та стягнути з відповідача кошти в сумі 500000 гривен,

- зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в розмірі 500000 гривен, (п`ятсот тисяч гривен), та стягнути з відповідача кошти в сумі 500000 гривен.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Міністерства соціальної політики України щодо надання у листі від 22.05.2018 №9806/0/2-18/21 неповної відповіді ОСОБА_1 на його заяву від 24.01.2018;

- визнано протиправними дії Міністерства соціальної політики України щодо порушення термінів розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.01.2018, які встановлені статтею 20 Закону України "Про звернення громадян";

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо неповідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду його заяви від 24.01.2018;

- зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.01.2018 року та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.

В частині позовних вимог про визнання протиправними дій Міністерства соціальної політики України за ненадання способу оскарження прийнятого рішення, зобов`язання Міністерства соціальної політики України відшкодувати матеріальні збитки ОСОБА_1 в розмірі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.) та стягнути з Міністерства соціальної політики України кошти в сумі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.), зобов`язання Міністерства соціальної політики України відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в розмірі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.) та стягнути з Міністерства соціальної політики України кошти в сумі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.)- у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без надання належної оцінки встановленим обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції через неповне вивчення фактів та судових рішень, між позивачем та третьою особою в справі, які набрали законної сили, надав неналежну оцінку доказів позивача та судовим рішенням, які набули чинності та не вжив жодних заходів щодо поновлення порушених прав позивача, не прийняв окремої ухвали щодо дій відповідача, які мають ознаки кримінального правопорушення, не вжив заходів щодо поновлення права на отримання пенсійних виплат, не перевірив правомірності відмови відповідача в переведенні позивача на пенсію за віком, не прийняв рішення щодо наявності в позивача права на пенсію за віком. Також, апелянт стверджує, що судом першої інстанції порушено ст.55 та ст.56 Конституції України, які гарантують право позивача на звернення до суду та відшкодування завданих неправомірними діями матеріальних збитків та моральної шкоди.

08.07.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

23.10.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки на 23.10.2019 в інших справах призначено судові засідання. Окрім того, позивач вважає, що його неналежно повідомлено про час та місце розгляду.

Відповідно до ст.313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки визнано судом поважними.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи, а позивачем не надано доказів неможливості явки до суду.

При цьому, позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду телефонограмою та шляхом направлення текстового повідомлення з використанням мобільного зв`язку (т.4 а.с.197-200).

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності позивача.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.01.2018 позивач звернувся до Міністра соціальної політики України Реви Андрія Олексійовича із заявою про захист гідності, поновлення конституційних прав, щодо належної пенсії, захоплених в 2011 р. "злочинною корупційною владою, бандитами, рабовласниками та мародерами", всупереч рішень судів, що набрали законної сили, виконання рішень Конституційного Суду України та Конституції України (т.1, а.с.42-46).

У вказаній заяві позивач зазначив, що йому було зменшено основний розмір пенсійних виплат з 2941,00 грн. до 135,00 грн. з 01.11.2011 у зв`язку із зміною надбавок до пенсії. Позивач зауважив, що рішенням Київського апеляційного суду від 01.06.2011 у справі №2а-1322/10 встановлено, пенсія має бути виплачена позивачу відповідно до ст.22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осі" у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та додаткової пенсії постраждалого від ЧАЕС ІІІ категорії із розрахунку 25% від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, ст.28 вказаного Закону та ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Також, у заяві позивач наголосив на тому, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 07.08.2012 у справі №1007/3814/2012 йому було присуджено нарахування пенсії відповідно до ст.22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", проте, як зазначив позивач, нарахування йому пенсійних виплат здійснюється за ст.21 вказаного Закону.

У заяві позивач зазначив, що Пенсійний фонд України не виконує вказані рішення суду та не здійснив належне дослідження його пенсійної справи.

Також у заяві позивач зазначив про те, що Пенсійний фонд України не здійснює виплату позивачу пенсії у розмірі, передбаченому Законом України "Про пенсійне забезпечення" як інваліду ІІ групи, та виплату додаткової пенсії як особі, яка постраждала від наслідків аварії на ЧАЕС ІІІ категорії, передбаченої Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що на думку позивача, суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивач зазначив про те, що він неодноразово звертався до Пенсійного фонду України із заявами про переведення на отримання пенсії за віком, проте йому було відмовлено.

У вказаній заяві позивач просив Міністерство соціальної політики України:

- здійснити перевірку пенсійної справи ОСОБА_1 , зокрема правові підстави зміни пенсійних виплат з 01.11.2011р. через розпорядження від 22.12.2011р. через "зміну надбавки", в зв`язку з чим був зменшений розмір основної пенсії ОСОБА_1 в двадцять два рази з 2941 гривні основного розміру пенсійних виплат до 135 гривен на 22.12.2011р. та чому розпорядження застосовано до минулого часу.

- перевірити правові підстави переведення ОСОБА_1 на обрахування пенсійних виплат з ст.22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на ст.21 цього ж закону, без заяви ОСОБА_1 та без відома ОСОБА_1 , що в рішенні Верховного суду України від 08.06.2016р. справа №331/336/15-а, вже визнано неправомірним зміну розміру пенсійних обрахувань, без переведення на інший вид пенсії. Можливо "рабовласник" ОСОБА_1 , який зменшив ОСОБА_1 розмір пенсійних виплат в двадцять два рази, продовжує працювати зараз, але не хоче декларувати ОСОБА_1 як "раба", та не вказує фамілії.

- в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 набув права на пенсійні виплати, ще з 1983 року, поновити ОСОБА_1 розмір виплати пенсійних виплат з 01.11.2011р. в розміру встановленому рішенням Київського апеляційного суду від 01.06.2011року справа №2а-1322/10, підтверджене ухвалою ВАСУ від 13.03.2013р. рішенням ВАС України від 07.09.2016. року справа №К/800/11900/16, якими встановлено, що пенсія ОСОБА_1 має бути відповідно до ст.22 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та інших осіб", у розмірі 110% від 3,5 розмірів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та додаткової пенсії постраждалому від ЧАЕС III категорії із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно статті 51 Закону № 796-ХІІ.

- з 16.10.2015 року, ОСОБА_1 як постраждалий від ЧАЕС ІІІ категорії, з урахуванням часу роботи на території радіаційного забруднення, набув права на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тому просить перевести ОСОБА_1 обрахування пенсійних виплат згідно пенсії за віком, з урахуванням ст.6. 77. Закону України "Про пенсійне забезпечення", та додаткової пенсії як постраждалому від ЧАЕС III категорії.

- притягнути винних осіб, в позбавленні ОСОБА_1 прав, свобод гарантованих ст. 22.58 Конституції України при зміни ОСОБА_1 основного розміру пенсійних виплат в двадцять два рази з 01.11.2011р., застосувавши розпорядження від 22.12.2011р. до минулого часу, та осіб, які узурпували права ОСОБА_1 , та без переводу на інший вид пенсії, змінили розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 ;

- відшкодувати ОСОБА_1 збитки та моральну шкоду, завдану протиправними діями злочинної корупційної влади з 01.11.2011 та відмовою перевести позивача на пенсію за віком.

Вказана заява 24.01.2018 була зареєстрована відповідачем за №Л-2161/0/4-18/П, що підтверджується відбитком штрихкодового штампу відповідача (т.1, а.с.42-46).

Міністерство соціальної політики України, розглянувши вказану заяву позивача, листом від 22.05.2018 №9806/0/2-18/21 повідомило про те, що ОСОБА_1 отримує пенсію по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, призначеної відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Розмір пенсії обчислено відповідно до ст.21 Закону в розмірі 80 відсотків заробітної плати.

У відповіді зазначено, що на виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" з 01.01.2017 розмір пенсії позивача перераховано із застосуванням середнього розміру заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленого як середній показник за 2014-й, 2015-й та 2016 роки, та прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розмірі 1452,00 грн. До пенсії встановлено підвищення особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи відповідно до Закону України "Про соціальний статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", збільшення основного розміру пенсії на 25% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення", щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю як особі, віднесеній до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії та щомісячну цільову грошову допомогу на прожиття.

У листі від 22.05.2018 №9806/0/2-18/21 відповідач зазначив про те, що при обчисленні розміру пенсії не встановлено порушень.

Крім того, у цьому листі відповідач зазначив, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2011, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2011 Управлінням Пенсійного фонду України у м.Бровари та Броварському районі Київської області у вересні 2011 року проведено відповідний перерахунок пенсії ОСОБА_1 .

Також відповідач у листі вказав, що у жовтні 2011 року позивач отримував пенсію у розмірі 3488,0 грн. Доплата пенсії за період з 11.01.2010 по 30.09.2011 була включена в додаткові відомості жовтня 2011 року, але не була виплачена у зв`язку з відсутністю цільових коштів на фінансування вказаних виплат та у зв`язку із змінами в чинному законодавстві.

Крім того, у листі зазначено про те, що на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.03.2011 та у зв`язку зі зміною дати початку періоду перерахунку пенсії (11.01.2010 змінено на 11.12.2009), Управлінням проведено відповідний перерахунок пенсії.

Відповідач у листі зауважив, що на запит управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державною, надано довідку про нараховану позивачу суму коштів на виконання вказаного вище судового рішення.

Також у вказаному листі зазначено про те, що з огляду на збільшення кількості звернення громадян, працівникам Департаменту пенсійного та соціального страхування не завжди вдається своєчасно їх розглянути і надати відповідь заявникам, а тому звернення ОСОБА_1 розглянуто із запізненням. У зв`язку з цим, відповідач просив позивача прийняти вибачення з цього приводу.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні частини позовних вимог та зазначив, що оскільки лист відповідача не містить відмови у задоволенні вимог позивача, а тому в даному випадку відсутність у листі відповідача інформації щодо способу оскарження не є порушенням вимог Закону №393 з боку відповідача.

Також, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної збитків та моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому матеріальної та моральної шкоди діями та бездіяльністю відповідача та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку отримання матеріальних збитків/моральної шкоди і протиправним діянням заподіювача.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Згідно ст.15 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Апелянт стверджує, що відповідачем при наданні відповіді на його звернення протиправно не зазначено порядок оскарження прийнятого рішення, однак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки вказаний лист відповідача не містить відмови у задоволенні вимог позивача, а тому в даному випадку відсутність у листі відповідача інформації щодо способу оскарження не є порушенням вимог статті 15 Закону України "Про звернення громадян".

Щодо решти доводів апелянта, зокрема про те, що суд першої інстанції не вжив заходів щодо поновлення права на отримання пенсійних виплат, не перевірив правомірності відмови відповідача в переведенні позивача на пенсію за віком, не прийняв рішення щодо наявності в позивача права на пенсію за віком , то колегія суддів зауважує, що в даному випадку між позивачем та Міністерством соціальної політики України виникли правовідносини з розгляду звернення громадян, які врегульовані спеціальним Законом України "Про звернення громадян", які визначають обовязок відповідача під час розгляду звернення позивача вирішити порушені у ньому питання по суті, з дотриманням установлених строків і порядку, забезпечення особи, що звернулась із зверненням, відповідною інформацією тощо.

Колегія суддів вважає, що такі доводи не мають віддношення до оцінки судом першої інстанції правомірності дій/бездіяльності відповідача щодо розгляду звернення позивача.

Предметом спору у даній справі є саме дотримання відповідачем вимог Закону України "Про звернення громадян" щодо розгляду звернення громадян, а не спір щодо права, порядку та розміру пенсії, призначеної позивачу.

Щодо вимог про відшкодування на користь позивача матеріальних збитків та моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом з тим, позивачем не було надано ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції жодних доказів, які підтверджують завдання йому матеріальних збитків діями та бездіяльністю відповідача.

У свою чергу, згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, необхідно обґрунтування позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачем, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що протиправною відовідачем йому завдано моральної шкоди, наявність хвороб, нестачу коштів на належне харчування та лікування.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сімї душевних страждань протиправною бездіяльністю саме Міністерством соціальної політики України як відповідачем по справі, зокрема, доказів погіршення здоровя або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань завданих саме відповідачем, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача у зв`язку з невчасним та не в повному обсязі отриманням відповіді на звернення.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 500 000 грн.

Сама по собі наявність практики Європейського Суду з прав людини щодо стягнення з держави на користь особи, що звертається до суду, моральної шкоди у розумінні ст.23 ЦК України, не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 500 000 грн. є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції не винесено окрему ухвалу на усунення причин вчинених відповідачем порушень.

Згідно з частиною першою статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Окрема ухвала дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності. Тобто, окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не можуть бути усунені постановою, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню.

В даному випадку, порушене право позивача відновлено судом першої інстанції шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , а тому підстави для винесення окремої ухвали відсутні.

Судом першої інстанції правильно встановлено порушення процедури розгляду звернення позивача та обрано належний спосіб захисту його права шляхом повторного розгляду його скарги уповноваженою особою.

Окрім того, апелянт вказує на безпідставну відмову судом першої інстанції у відшкодуванні судових витрат позивачу за складання даного позову, на підготовку до розгляду справи, перебуванням у судовому засіданні та витрат, пов`язаних з розглядом справи, однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для їх стягнення з огляду на непідтвердження таких.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, третя особа - Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області в частині визнання протиправними дій Міністерства соціальної політики України за ненадання способу оскарження прийнятого рішення, зобов`язання Міністерства соціальної політики України відшкодувати матеріальні збитки ОСОБА_1 в розмірі 500000 грн. (п`ятсот тисяч грн.) та стягнути з Міністерства соціальної політики України кошти в сумі 500000 грн. (п`ятсот тисяч грн.), зобов`язання Міністерства соціальної політики України відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в розмірі 500000 грн. (п`ятсот тисяч грн.) та стягнути з Міністерства соціальної політики України кошти в сумі 500000 грн. (п`ятсот тисяч грн.) .

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено - 23.10.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В.Безименна,

А.Ю.Кучма