Справа № 320/1626/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1626/19 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимог про сплату боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вишгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30 грудня 2016 року № в повному обсязі;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вишгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30 грудня 2016 року № в повному обсязі;

- визнати протиправним та скасувати рішення Вишгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30 грудня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Вишгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 30 грудня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки), вимогу Головного управління ДФС у Київській області від 07 квітня 2017 року № Ф-1770-10 та вимогу Головного управління ДФС у Київській області від 06 червня 2018 року № Ф-1770-10 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску.

Рішенням Київського окружного адміністративного від 07 серпня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано принципу належного повідомлення позивача про проведення перевірки та необхідності подання витребовуваних документів. Наголосив, що відповідач здійснив проведення документальної планової виїзною перевірки без фактичного виїзду та дослідження документів, не вчинивши жодних передбачених чинним законодавством дій для встановлення місцезнаходження позивача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що за результатами перевірки встановлено допущені позивачем порушення податкового законодавства. Звертає увагу, що лист з наказом та повідомленням про проведення перевірки був повернутий відповідачу з відміткою пошти «за зазначеною адресою не проживає».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач перед початком проведення перевірки мав бути повідомленим її здійснення. При цьому зауважує, що термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, а й отримання платником таких відомостей. Наголошує, що направлений податковим органом лист ним отримано не було, а податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі незаконної перевірки, не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив її вимоги задовольнити повністю

Представник позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивачу встановлена II група інвалідності з 17 червня 2011 року у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та виписки з акту огляду МСЕК серії КІО -1 №0395505.

Судом встановлено, що на підставі направлень від 28 вересня 2016 року № 301/13-03, виданого Вишгородською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, згідно із пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77, п.82.1 ст.82 ПК України, відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання, на підставі наказу ГУ ДФС у Київській області № 110 від 16 вересня 2016 року, № 199 від 24 жовтня 2016 року, проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року.

За результатом перевірки складено Акт № 1931/13-03/ від 11 листопада 2016 року про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, яким встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства.

В подальшому, на підставі Акту перевірки відповідачем були прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 30 грудня 2016 року № яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 246 261,99 грн., з яких 167 241,27 грн. за основним платежем та 79 020,72 грн. штрафних санкцій;

- податкове повідомлення-рішення від 30 грудня 2016 року № яким позивачеві визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 9 660,98 грн., з яких 7 728,78 грн. за основним платежем та 1932,20 грн. штрафних санкцій;

- рішення від 30 грудня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, відповідно до якого застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 15 438,73 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 грудня 2016 року № Ф- щодо сплати позивачем недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 218 779,52 грн.

Крім того, відповідачем надіслані вимоги від 07 квітня 2018 року № Ф-1770-10 та від 06 червня 2018 року № Ф-1770-10 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному соціальному внеску (корінці вимоги міститься в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що документальна планова виїзна перевірка позивача проводилась в приміщенні Вишгородської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області (Київська обл., м. Вишгород, просп. Шевченка, 1-А) та за відсутності первинної фінансово-господарської документації позивача, адже направлене відповідачем 16 вересня 2016 року письмове повідомлення про проведення перевірки повернулося через неможливість його вручення позивачеві.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем під час проведення перевірки та оформлення її результатів не дотримано принципу обгрунтованості, тобто відповідач діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому результати такої перевірки не можуть створювати юридичних наслідків, зокрема і бути підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу приписів п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно п.77.4 ст. 77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Викладене свідчить, що проведення податковими органами документальної виїзної перевірки можливе лише за умови виконання вимог законодавства щодо ознайомлення позивача у встановлений законом спосіб до початку проведення перевірки з інформацією про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення.

При цьому, посилання апелянта на повернення останньому направленого позивачу листа з наказом та повідомленням з відміткою пошти «за зазначеною адресою не проживає» як на доказ ухилення позивача від проведення перевірки судовою колегією оцінюється критично з огляду на наступне.

Відповідно до п. 12.2 розділу ХІІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588, при призначенні чи проведенні будь-якого виду перевірки платника податків чи при виконанні інших службових обов`язків працівниками контролюючих органів здійснюється або може здійснюватись перевірка місцезнаходження (місця проживання) платника податків. За наслідками перевірки складається акт перевірки місцезнаходження платника податків. Якщо встановлено відсутність платника податків за його місцезнаходженням (місцем проживання), то проводиться робота із з`ясування фактичного місця розташування (місцезнаходження, місця проживання) платника податків, відповідальних та пов`язаних осіб.

Крім того, у разі неможливості вручення платнику податків довідки, свідоцтва, листа чи будь-якого іншого документа, надісланого контролюючим органом, у зв`язку з відсутністю платника податків за місцезнаходженням (місцем проживання) замість акта перевірки місцезнаходження (місця проживання) платника податків оформляється довідка про неможливість вручення документа платнику податків із зазначенням причин та додаванням відповідних документів (за наявності). Заміна акта довідкою не проводиться, якщо іншими нормативно-правовими актами передбачено складання акта.

Згідно п. 12.3 розділу ХІІ Порядку акт перевірки місцезнаходження платника податків або довідка про неможливість вручення документа платнику податків не складається працівниками контролюючих органів, якщо до Єдиного державного реєстру внесено запис про відсутність платника податків за місцезнаходженням.

У силу приписів, п. 12.4 розділу ХІІ Порядку щодо кожного платника податків, стосовно якого виявлена відсутність його за місцезнаходженням (місцем проживання) та не з`ясоване його фактичне місцезнаходження (місце проживання), підрозділ контролюючого органу, який з`ясував зазначений факт, готує та передає підрозділам податкової міліції запит на встановлення місцезнаходження (місця проживання) платника податків за встановленою формою.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, ГУ ДФС у Київській області не вчинялося жодних передбачених зазначеними вище положеннями законодавства дій щодо встановлення фактичного місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 .

Поряд з наведеним, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 травня 2018 року у справі № 810/3188/17.

Крім того, суд першої інстанції вірно наголосив, що аналіз змісту листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 18 березня 2019 року за № 0.184-9937/0/15-19 свідчить, що на момент направлення відповідачем повідомлення про проведення перевірки та наказу, на момент проведення самої перевірки та на момент прийняття оскаржуваних рішень позивач перебував за межами України, у зв`язку з чим не мав практичної змоги надати необхідну для перевірки фінансово-господарську документацію.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач здійснив проведення документальної планової виїзної перевірки позивача без фактичного виїзду та дослідження документів, обмежившись лише констатацією направлення і невручення повідомлення про проведення перевірки, при цьому не вчинивши жодних інших передбачених діючим законодавством дій для встановлення місцезнаходження (місця проживання) позивача.

Крім іншого, перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій податковим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України. Лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог п.77.4 ст. 77призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічний висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 826/442/13-а

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимог ГУ ДФС у Київській області, оскільки неправомірні дії податкового органу, які виразились у неповідомленні позивача про проведення перевірки, позбавили останнього права надавати документи та пояснення стосовно своєї господарської діяльності, а також унеможливили здійснити відповідачу дослідження первинної документації платника податку.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що у рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» надано визначено принципу «належного урядування», який, зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 21» жовтня 2019 року.