Справа № 140/2835/19
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2835/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - Головне управління ПФУ у Волинській області, відповідач), у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення (відмову) від 29 серпня 2019 року №14762/02-39 у призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я з 16 серпня 2019 року відповідно до статтей 52, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що 27 років 10 днів працювала в закладах охорони здоров`я, робота в яких дає їй право виходу на пенсію за вислугу років, а тому 16 серпня 2019 року вона звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії, до якої додала всі необхідні документи. Однак листом від 29 серпня 2019 року №14762/02-39 Головне управління ПФУ у Волинській області відмовило у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на втрату чинності на підставі рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», на підставі яких проводилось призначення пенсії відповідно до пункту 2-1 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Свою відмову відповідач мотивував тим, що рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 порядок його виконання не встановлено. Позивач вважає відмову у призначенні пенсії за вислугу років безпідставною і такою, що базується на неправильному трактуванні закону та рішення Конституційного Суду України, оскільки з її змісту слідує, що Конституційний Суд України взагалі скасував пенсію за вислугу років всім категоріям трудящих, за виключенням працівників, які здійснюють управління повітряним рухом і мають свідоцтво диспетчера та для інженерно-технічного складу - за переліком посад і робіт, що затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Позивач доводить, що Конституційний Суд України не розглядав питання про неконституційність статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а лише змін до неї на відповідність Конституції, які значно погіршили становище окремих категорій громадян і необґрунтованість підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи. За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 №2- р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Також ОСОБА_1 вказує, що Любомльська центральна районна лікарня, Любомльська райсанепідемстанція, Обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ України), Волинський обласний лабораторний центр МОЗ України, в яких вона працювала, відносяться до закладів охорони здоров`я, а станом на 29 серпня 2019 року спеціальний стаж її роботи у сфері охорони здоров`я становив не менше 27 років 10 днів. Відтак, позивач вважає, що відмова Головного управління ПФУ у Волинській області у призначенні їй пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправною та необґрунтованою. З наведених підстав просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Згідно з частиною третьою статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав (а.с.28-29). В обґрунтування своєї позиції вказав, що відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». На підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було визначено окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років з дотриманням певних умов, серед них - працівники охорони здоров`я.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року №213-VIII, від 24 грудня 2015 року №911-XIII, визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 та втрачають чинність з дня ухвалення такого рішення. Статтею 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконання рішення, додержанням висновку. Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 порядок його виконання не встановлено. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з втратою чинності статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року №213-VIII, від 24 грудня 2015 року №911-VIII, на підставі яких проводилось призначення пенсії відповідно до пункту 2-1 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням наведеного відповідач просив в задоволенні позову відмовити.

Частиною другою статті 263 КАС України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини другої статті 262 КАС України у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, розгляд справи по суті розпочинається через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

21 жовтня 2019 року під час розгляду справи по суті від відповідача надійшло доповнення до відзиву, у якому він вказав, що позивачу додатково листом від 17 жовтня 2019 року №20305/02-39 повідомлено про підстави відмови у призначенні пенсії з урахуванням роз`яснення Міністерства соціальної політики України на запит Пенсійного фонду України від 28 серпня 2019 року №2626102-10, яке надійшло до Головного управління ПФУ у Волинській області від 25 вересня 2019 року. За цим роз`ясненням, право на пенсію за вислугу років з 04 червня 2019 року мають право працівники на підставі пункт «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахування вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством станом на 11 жовтня 2017 року, щодо віку - визначеного на дату призначення пенсії. Виходячи з цього, право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років станом: на 01 квітня 2015 року - не менше 25 років, станом на 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Стаж роботи на посадах, що дають право ОСОБА_1 на пенсію за вислугу років, станом на 01 квітня 2014 року становить 22 роки 09 місяців 22 дні, станом на 11 жовтня 2017 року 25 років 04 місяці 01 день. Тому вважає, що ОСОБА_1 правомірно відмовлено у призначенні пенсії з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні, та у зв`язку з відсутністю необхідного стажу (а.с.56-57).

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала на посаді лаборанта Любомльської районної лікарні з 01 серпня 1989 року по 15 вересня 2000 року; з 16 жовтня 2000 року по 24 квітня 2002 перебувала на обліку в Любомльському районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю; з 18 вересня 2003 року по 29 грудня 2012 року працювала на посаді лаборанта по комунальній гігієні у Любомльській райсанепідемстанції; з 02 січня 2013 року по 14 серпня 2019 року на посаді фельдшера-лаборанта санітарно-гігієнічної лабораторії Любомльського міськміжрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Волинський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (з 21 липня 2016 року перейменовано на державну установу «Волинський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»), що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.11-12).

16 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача (за місцем проживання) із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви додала необхідні документи, які підтверджують наявність відповідної освіти, необхідного стажу, зокрема, трудову книжку НОМЕР_1 , паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, диплом НОМЕР_2 , довідку про зміну назви організації №58, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 . Копії цих документів містяться у пенсійній справі позивача №74 (а.с.32-54).

З матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 №74 встановлено, що 20 серпня 2019 року Головне управління ПФУ у Волинській області прийняло рішення №74 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років. Листом від 29 серпня 2019 року №14762/02-39 відповідач (не надсилаючи рішення від 20 серпня 2019 року№74) повідомив ОСОБА_1 про розгляд її заяви від 16 серпня 2019 року та про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, мотивуючи свою позицію втратою чинності положеннями статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», на підставі яких проводилось призначення пенсії відповідно до пункту 2-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019. Даним рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними вказані положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», разом з тим порядок виконання цього рішення Конституційним Судом України не встановлено. Також відповідач вказав, що станом на 01 липня 2019 року страховий стаж позивача становить 31 рік 03 місяці 11 днів.

Позивач, вважаючи порушеним право на пенсію, звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Частиною першою статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55. Пунктом «е» частини першої статті 55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років і»; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Отже, пункт «е» у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2- р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, на день звернення ОСОБА_1 до відповідача пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно із частинами першою статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За приписами частини п`ятої статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1; далі - Порядок №22-1) до заяви про призначення пенсії за вислугу років, крім документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 2.1 цього розділу, надаються також документи, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення такого виду пенсії. Пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. За приписами пунктів 4.1, 4.7, 4.8, вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Однак відповідач при прийнятті рішення від 20 серпня 2019 року №74 до оцінки дотримання умов, що визначають право на призначення пенсії за вислугу років, за поданими позивачем документами не вдавався. Як вбачається з вказаного рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років Головне управління ПФУ у Волинській області обрахувало лише загальний стаж роботи позивача, не визначивши при цьому спеціальний стаж роботи, наявність якого є однією з умов призначення даного виду пенсії.

Суд звертає увагу, що відмовляючи ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідач не забезпечив всебічний, повний і об`єктивний розгляд всіх поданих позивачем документів, як того вимагають положення пункту 4.7 Порядку №22-1, а лише з формальних підстав, помилково дійшовши висновку про втрату чинності статті 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, відмовив у призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у справі №204/362/17, вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не надав оцінку відомостям, наявним або відсутнім у трудовій книжці позивача, в той час як суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

За вказаних обставин суд позбавлений можливості вирішити по суті спір в частині зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за вислугу років, оскільки відповідач, в порушення вказаних вище приписів чинного законодавства України, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не здійснив аналізу поданих документів щодо набуття позивачем права на пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до статей 52, 55 Закону №1788-ХІІ, в той час як суд уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд зауважує, що у спірному рішенні відсутні ті доводи, про які Головне управління ПФУ у Волинській області зазначило у листі в адресу ОСОБА_1 від 17 жовтня 2019 року №20305/02-39 уже після прийняття 20 серпня 2019 року спірного рішення за результатами розгляду її заяви від 16 серпня 2019 року (а.с.58-59). Тому цим доводам відповідача, які відсутні у його рішенні, суд оцінку не дає. У цьому листі відповідач посилається на відсутність у ОСОБА_1 достатнього стажу для призначення їй пенсії за вислугу років, однак, як уже зазначалося, в рішенні від 20 серпня 2019 року №74 розрахунок цього стажу відсутній.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, з огляду на зазначені обставини та норми права, що регулюють спірні правовідносини з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, суд вважає протиправною відмову Головного управління ПФУ у Волинській області, викладену у рішенні Головного управління ПФУ у Волинській області від 20 серпня 2019 року №74 року в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно зі статтею 55 Закону №1788-ХІІ. 29 серпня 2019 року за №14762/02-39 відповідач рішення стосовно ОСОБА_1 не приймав, як помилково вважає позивач, а листом з такими реквізитами повідомив їй про зміст рішення за результатами розгляду її заяви від 16 серпня 2019 року. Саме рішення від 20 серпня 2019 року №74 є актом індивідуальної дії, який породжує певні правові наслідки для позивача.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено повноваження суду у разі задоволення позову прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, а також застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, пункту 10 частини другої статті 245 КАС України суд дійшов висновку, що для ефективного захисту прав позивача позовні вимоги слід задовольнити частково шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ПФУ у Волинській області від 20 серпня 2019 року №74 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 року про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатила судовий збір у сумі 1536,80 грн., що підтверджується квитанціями від 17 вересня 2019 року №0.0..1, №0.0..1, виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету (а.с.2-3, 23-24), у розмірі, більшому ніж належало сплатити за взаємопов`язаними немайновими вимогами (768,40 грн.).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до задоволених вимог - 384,20 грн. Надмірно сплачена сума судового збору (768,40 грн.) може бути повернута позивачу за її клопотанням відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 9, 244-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22 В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 20 серпня 2019 року №74 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 серпня 2019 року про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд

Суддя Ж.В. Каленюк