Справа № 520/9376/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21 жовтня 2019 р. справа № 520/9376/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., за участю секретаря судового засідання - Кіт С.В., представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Барсегян А.О., розглянувши у порядку ст.287 КАС України адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУ юстиції у Харківській області про: 1) визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 58629369 від 15.07.2019р.; 2) зобов`язання прийняти виконавчий лист №520/11844/18 для подальшого виконання, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_2 (далі за текстом - заявник, громадянин, стягувач) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання неправомірною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 58629369 від 15.07.2019р.; 2) зобов`язання прийняти виконавчий лист №520/11844/18 для подальшого виконання.

Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що державний виконавець до моменту прийняття спірної постанови не здійснив всі дії, які необхідні для повного виконання рішення суду, а саме: згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, державний виконавець мав звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, оскільки пенсія добровільно не виплачувалася за рішенням суду, доцільним є зміна способу виконання з виплатити пенсію з 01.12.2017 по 31.10.2018. на стягнути пенсію з 01.12.2017 по 31.10.2018.

Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі за текстом - Відділ, владний суб`єкт) з поданим позовом не погодився.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, державним виконавцем вжито всіх необхідних заходів, відповідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», а звернення до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення є лише правом виконавця. Окрім того, наголошував, що з указаною заявою до суду може звернутись і сам заявник.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2019р. по справі №520/11844/18 було визнано протиправною бездіяльність Харківського приміського ОУПФУ щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.12.2017 по 31.10.2018; Зобов`язано Харківське приміське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області виплатити ОСОБА_2 пенсію з 01.12.2017 по 31.10.2018.

Вказаний судовий акт набрав законної сили 07.03.2019р. і тому 13.03.2019р. за ним було видано виконавчий лист.

18.03.2019р. за цим виконавчим листом головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Барсегяном А.О. (далі за текстом - державний виконавець) було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 58629369 і зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та надати засвідчені копії документів, які підтверджують виконання виконавчого документа.

Листом за вих. № 2736-04/44 від 25.04.2019 боржник сповістив державного виконавця про те, що рішенням Управління від 22.10.2018 доплата пенсії була нарахована, але не виплачена у зв`язку з відсутністю асигнувань. Окрім того, у межах негайного виконання рішення суду розпорядженням Управління від 14.02.2019 року заявнику проведено нарахування та виплату в межах суми стягнення за один місяць за грудень 2017 року у розмірі 10740 грн.

Листом від 14.05.2019 року заявник просив державного виконавця вжити відповідні заходи з виконання рішення суду, не завершуючи виконавчого провадження.

28.05.2019 року державним виконавцем за невиконання рішення суду винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5.100,00грн., зобов`язано боржника виконати рішення протягом 10 робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Також, 28.05.2019 року державним виконавцем до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області направлено заяву про виконання виконавчого документа, а саме: постанови № 58629369 про накладення штрафу у розмірі 5.100,00грн.

15.07.2019 року державним виконавцем на боржника за невиконання рішення суду накладено штраф у розмірі 10.200,00 грн.

У цей же день (тобто 15.07.2019 року) державним виконавцем до Головного Управління Національної поліції у Харківській області було направлено повідомлення про вчинення боржником - Харківським приміським об`єднаним управління Пенсійного фонду України Харківської області кримінального правопорушення, з проханням розглянути питання про притягнення посадових осіб боржника, відповідальних за невиконання рішення виконавчого листа № 520/11844/18 до кримінальної відповідальності.

15.07.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №58629369 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з названою постановою державного виконавця, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст та обсяг повноважень державного виконавця з приводу виконання рішень суду, підстави та спосіб їх реалізації визначені, зокрема, Законом України "Про виконавче провадження".

Так, за визначенням ч.1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

У силу ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

За правилом ч.6 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Розглядаючи справу, суд бере до уваги, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Зміст ефективності розкрито рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Також зміст ефективності розкрито і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", у якому зазначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту має бути ефективним та повинен забезпечити реальне відновлення порушеного суб`єктивного права чи захист ущемленого інтересу.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 20.10.2011р. по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine; заява № 29979/04) принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Тому вирішуючи спір, суд зважає на специфіку реалізації владних управлінських функцій органами системи Пенсійного фонду України, котра полягає у тому, що рішення про призначення пенсії (індивідуальний акт, де викладається правова підстава для отримання громадянином коштів від ПФУ та одночасно обчислюється грошовий показник розміру пенсії) видається територіальним органом Пенсійного фонду України районного або обласного рівня, а асигнування видатків (тобто виділення фінансових ресурсів для проведення платежів) проводиться самим Пенсійним фондом України у якості розпорядника бюджетних коштів вищого рівня.

З огляду на викладене, територіальний орган ПФУ районного чи регіонального рівня на набуває речового права (права власності) на кошти, одержані від Пенсійного фонду України за цільовим призначенням для виплати пенсій.

А відтак, задоволення вимоги про стягнення неіснуючих у власності владного суб`єкта коштів є неможливим до реального виконання заходом примусу.

Натомість, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права особи владний суб`єкт, райУПФУ або регіональний орган ПФУ повинен прийняти власне рішення про призначення пенсії у належному розмірі (тобто провести нарахування пенсії) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

Тому твердження заявника про не звернення державного виконавця до суду з заявою про роз`яснення рішення суду чи про зміну порядку і способу виконання рішення суду слід визнати юридично неспроможними.

У діях державного виконавця у межах спірних правовідносин суд не знаходить порушення вимог п.10 ч.3 ст.18, ч.3 ст.33 Закону України "Про виконавче провадження" через відсутність належного та поза розумним сумнівом обгрунтованого приводу звернення до суду із заявою (поданням) про зміну порядку виконання рішення суду з зобов`язання виплатити пенсії на стягнення пенсії.

При цьому, суд зважає, що заявник за власною вільною волею звертався до суду саме з вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити пенсію, а не з вимогою стягнути кошти за пенсію, що утворює собою зовсім інший склад спору і предмет доказування по справі.

Додатково суд відмічає, що згідно з ч.ч. 1 і 3 ст. 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Із системного аналізу наведеної норми процесуального закону слідує, що підставою для встановлення порядку і способу виконання судового рішення є обставини, що перешкоджають належному його виконанню: ускладнюють його виконання або роблять неможливим. При цьому судове рішення не може бути змінено по суті.

Суд вважає, що заміна способу захисту з вимоги про зобов`язання здійснити нарахування і виплату на вимогу про стягнення є зміною рішення суду по суті.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд не знаходить порушень закону у діяннях державного виконавця у межах виконавчого провадження №58629369.

При цьому, матеріали справи не містять ознак вчинення державним виконавцем бездіяльності, адже судом не виявлено факту нереалізації відповідачем конкретних владних повноважень в умовах конкретної ситуації.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ході розгляду справи судом не підтверджено існування факту порушеного суб`єктивного права заявника (ущемленого інтересу заявника) у сфері публічно-правових відносин у галузі примусового виконання рішень, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України, а саме: протягом 10 днів з дати проголошення (підписання).

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева