Справа № 286/1634/17
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 жовтня 2019 року
Київ
справа №286/1634/17
адміністративне провадження №К/9901/7592/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Желєзного І.В., судді Саприкіної І.В., судді Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Капустинського М.М., Моніча Б.С., Охрімчук І.Г. від 28 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У червні 2017 року опікун позивача звернувся з позовом до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, що полягає у непризначенні ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби;
- скасувати пункт №8 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 31 березня 2017 року № 30 щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу як особі з інвалідністю ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби.
2. Позовна заява мотивована тим, що з моменту встановлення ІІ групи інвалідності позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року позов задоволено.
4. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вперше позивачу встановлено ІІ групу інвалідності 12 липня 2007 року і при повторному огляді група інвалідності у позивача не змінилась, відтак до спірних правовідносин необхідно застосовувати Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі також Порядок№ 499), оскільки право на отримання зазначеної допомоги позивач набув 12 липня 2007 року.
5. Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 листопада 2017 року постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року скасував. Ухвалив нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовив.
6. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що інвалідність у позивача настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням строкової військової служби, і на нього не поширюється положення підпункту 2 пункту 2 Порядку №499. Крім того, друга група інвалідності встановлена позивачу з 12 липня 2007 року, а звернення до відповідача мало місце після сплину двох років від первинного встановлення інвалідності, що вказує на відсутність правових підстав для проведення виплат одноразової допомоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погоджуючись з постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, опікун в інтересах ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. Касаційна скарга подана до суду 17 січня 2018 року.
9. Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 286/1634/17.
10. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів у складі судді-доповідача Желєзного І.В., суддів: Саприкіної І.В., Чиркіна С.М.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 04 жовтня 2005 року по 26 грудня 2005 року проходив строкову військову службу у Збройних Силах України.
12. 21 грудня 2005 року Військово-лікарською комісією Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні Сухині Р.Ю. видано свідоцтво про хворобу №21/114, відповідно до якого останній визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку з діагнозом шизофренія, гебефренічна форма, захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.
13. 18 липня 2007 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 вперше була встановлена друга група інвалідності з 12 липня 2007 року на строк до 01 серпня 2008 року, захворювання пов`язане з проходженням військової служби, ступінь втрати його професійної працездатності становить 65%.
14. У зв`язку з вказаним захворюванням ОСОБА_2 неодноразово (9 разів) встановлювалась ІІ група інвалідності, останній раз 06 листопада 2015 року на строк до 01 грудня 2017 року.
15. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 18 квітня 2013 року визнано ОСОБА_2 недієздатним з 21 грудня 2005 року, а 22 квітня 2013 року рішенням цього ж суду призначено ОСОБА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_2 .
16. 05 серпня 2016 року опікун позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язано з проходженням військової служби. Однак така була повернута 10 серпня 2016 року у зв`язку з відсутністю у пакеті документів копії військового квитка, довідки МСЕК та інших документів.
17. 26 серпня 2016 року позивач повторно звернувся до Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
18. З протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 31 березня 2017 року №30 вбачається, що комісія дійшла висновку про відмову ОСОБА_2 в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ОСОБА_2 звільнений з військової служби до набуття чинності Законом України від 04 квітня 2006 року №3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, та інвалідність якій встановлено до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975), оскільки відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
19. Касаційна скарга обґрунтована тим, що скасувавши постанову Овруцького районного суду Житомирської області від 12 вересня 2017 року, суд апеляційної інстанції не зазначив підстав законності оскаржуваного рішення відповідача від 31 березня 2017 року та не врахував той факт, що позивач визнаний недієздатним з 21 грудня 2005 року, що перешкоджало йому звернутися з відповідною заявою на виплату одноразової грошової допомоги.
20. Від інших учасників справи відзиву на касаційну скаргу опікуна ОСОБА_2 не надходило, що відповідно до статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
21. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
22. Приписами частини четвертої статті 328 КАС України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
23. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
24. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
25. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
26. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є частково прийнятні з огляду на наступне.
27. Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
28. Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_2 як особі з інвалідністю ІІ групи.
29. Другу групу інвалідності позивачу встановлено з 18 липня 2007 року.
30. Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
31. При цьому, пунктом 2 наведеного Порядку установлено, що особам, які до набрання чинності цим Порядком, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяв на день виникнення права на отримання такої допомоги.
32. Отже, моментом виникнення права на отримання допомоги є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Закон України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб № 328 від 03 листопада 2006 року, яка діяла з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року (надалі також - Закон № 2011-ХІІ), Порядок № 499.
33. Судження відповідача про те, що нова редакція Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (з 01 січня 2014 року) не поширюється на позивача з огляду на дату звільнення, є безпідставною, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. Отже, у спірних правовідносинах застосовується редакція статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла до 01 січня 2014 року, оскільки інвалідність ОСОБА_2 встановлена вперше у 2007 році.
34. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 листопада 2018 року у справі № 295/3869/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 760/16027/16-а, від 07 лютого 2019 року у справі № 816/1266/16.
35. Частиною шостою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
36. Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги, тощо і це відповідає принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права.
37. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.
38. В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.
39. Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. Обов`язкове особисте державне страхування та одноразова грошова допомога є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
40. Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано у законодавстві, що регулює ці правовідносини.
41. Відтак, вирішуючи спір по суті, суди мали виходити з того, що оскільки позивачу інвалідність вперше встановлена у 2007 році, Міністерство оборони України зобов`язане було розглянути документи позивача у відповідності до Порядку № 499, незважаючи на те, що позивач набув право отримання одноразової виплати в 2007 році, а звернувся про виплату одноразової грошової допомоги у 2017 році.
42. Натомість, враховуючи, що позивачу інвалідність вперше встановлена у 2007 році, в період, коли законодавством не передбачалась можливість отримання одноразової допомоги військовослужбовцем строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_2 не має права на отримання одноразової грошової допомоги як особа з інвалідністю ІІ групи на умовах Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення другої групи інвалідності при повторному огляді) та Порядку № 499.
43. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
44. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
45. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
46. У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).
47. Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
48. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
49. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
50. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
51. Згідно частин першої, третьої, четвертої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів його прийняття.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Сухини Валенити Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний
Судді: І.В. Саприкіна
С.М. Чиркін