Справа № 300/1341/19
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" жовтня 2019 р. справа № 300/1341/19
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі
судді Могили А.Б.,
секретаря судового засідання Котик Д.М.,
представника позивача Муратової Н.І.,
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, відмовлено.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказу надіслання і вручення їй копії позовної заяви з додатками, залишення без руху та встановлення нового строку для подання відзиву в справі, відмовлено.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 задоволено клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд без виходу до нарадчої кімнати 18.10.2019 ухвалив залишити без розгляду повторні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження в справі, внаслідок визнання їх подання зловживанням процесуальними правами, так як подані з тих самих підстав і обставин, що аналогічне клопотання, яке вже вирішено судом.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.
Відповідач скористалася правом відзиву на позовну заяву, який подано до суду 25.07.2019. ОСОБА_1 вважає, що позовна заява про стягнення орендної плати з фізичних осіб задоволенню не підлягає, посилаючись при цьому на низку нормативних актів національного законодавства та Конвенції про захист прав людини, по скільки вона є людиною і громадянкою України, а не фізичною особою, як зазначено контролюючим органом. До того ж, Головне управління ДФС у Івано-Франківській області не наділене повноваженнями щодо нарахування та стягнення податкового боргу. Купуючи споруду у Промкомбінаті Калуського районного споживчого товариства згідно договору-продажу від 08.09.2000, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки, оскільки на момент купівлі, земля належала до будівлі. Як Головне управління ДФС у Івано-Франківській області так і Калуська міська рада не є власниками земельної ділянки, відповідно не мають права розпоряджатися даною земельною ділянкою і не мають права вимагати орендної плати. Вказане на думку ОСОБА_1 є підставою для відмови у задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. Додатково вказала, що податкове повідомлення-рішення №9817-13-0906 від 20.08.2018, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання 104503,17 грн., платнику податків надсилалося рекомендованим листом, однак поштове відправлення не вручене адресату та повернуто контролюючому органу із відміткою «Укрпошта» «за закінчення терміну зберігання», а у відповідності до норм Податкового кодексу України таке поштове відправлення вважається врученим.
В судовому засіданні за порушення порядку під час судового засідання, у відповідності до ст.145 Кодексу адміністративного судочинства України, до відповідача застосовано заходи процесуального примусу попередження, а за повторне порушення порядку під час судового засідання - видалення із залу судового засідання.
Суд, у відповідності до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши усні пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, письмові пояснення викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
Як слідує з предмету договору, орендодавець надав ОСОБА_1 в строкове платне користування для обслуговування виробничих приміщень земельну ділянку, відповідно до рішення Калуської міської ради від 28.09.2017 №1080 (тридцять перша сесія сьомого демократичного скликання).
Пунктами 9, 11 даного договору визначено, що орендна плата нараховується з моменту прийняття рішення Калуською міською радою і вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 104503,17 грн. в рік. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного періоду в розмірі 1/12 річної суми, обчисленої, відповідно до грошової оцінки земель, затвердженої рішеннями від 14.07.2014 «Про нормативну грошову оцінку земель міста Калуша» та від 24.06.2015 «Про порядок розрахунку орендної плати за землю на території міста Калуша».
Вказана інформація також міститься у списку орендарів, з якими укладено договори оренди землі комунальної власності станом на 01.09.2018 по місту Калушу.
Відомості про право оренди даної земельної ділянки ОСОБА_1 , як вид іншого речового права, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.55-56, 61-62).
Калуською міською радою у відповідності до вимог Податкового кодексу України та наказу Міністерства України від 17.09.2015 №783 «Про затвердження форми Переліку орендарів, з якими укладено договори оренди землі державної та комунальної власності», з метою контролю за достовірністю декларування суб`єктами господарської діяльності орендної плати за землю, 30.01.2019 направлено Калуській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області відомості щодо укладених договорів оренди землі юридичних осіб станом на січень 2018 року (а.с.63-64).
У зв`язку із несплатою грошового зобов`язання з орендної плати за землю, позивачем направлено відповідачу податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №9817-13-0906 від 20.08.2018 на суму 104503,17 грн.
Податкове повідомлення-рішення ОСОБА_1 направлялося за відомою контролюючому органу податковою адресою, однак поштове відправлення ОСОБА_1 вручене не було, та повернулося відправнику із відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.8).
Згідно пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (пункт 42.4 статті 42 Кодексу)
Вищезазначене податкове повідомлення-рішення на момент розгляду справи в порядку адміністративного оскарження або в судовому порядку не скасоване.
Згідно вимог підпункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до приписів п.59.5 ст.59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
На підставі вищенаведеного контролюючим органом інших вимог платнику не надсилалося.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача та письмовим запереченням відповідача, суд керується положеннями Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує норми Податкового кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно із нормами статті 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди.
Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
Відповідно до пункту 287.1, 287.2, 287.5 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки щороку до 1 травня.
Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Окрім того, наведені вище норми податкового законодавства спростовують посилання відповідача, щодо відсутності повноважень у контролюючого органу обчислювати та вчиняти дії, щодо стягнення такої суми в судовому порядку.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення сума є узгодженою та являється податковим боргом відповідача перед бюджетом, який нею не сплачено та підлягає стягненню.
Згідно із пунктом 87.1 статтею 87 Податкового кодексу України, джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.
Пунктом 87.2 статті 87 Податкового кодексу України передбачено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.
Згідно з пунктом 87.11 статті 87 Податкового кодексу України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Щодо посилань ОСОБА_1 з приводу законності створення контролюючого органу, суду, повноважень головуючого у справі, тощо слід зазначити наступне.
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданих сторонами, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Аргументи відповідача щодо відсутності у спірних правовідносинах ознак публічного правового спору, яким суд вже дав правову оцінку під час вирішення клопотання відповідача про закриття провадження, є безпідставними.
Дана адміністративна справа розглянута судом «встановленим законом» в розумінні рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria», тобто судом до компетенції якого Кодексом адміністративного судочинства України віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ, а також складом суду визначеним цим Кодексом.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.

Рішення складене в повному обсязі 22 жовтня 2019 р.