Справа № 540/2655/18
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2019-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 жовтня 2019 року

Київ

справа №540/2655/18

адміністративне провадження №К/9901/12415/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 1 березня 2019 року (головуючий суддя Дубровна В.А.)

і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року (головуючий суддя: Градовський Ю.М., судді: Крусян А.В., Яковлєв О.В.)

у справі №540/2655/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів у вигляді компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати і стягнення моральної шкоди.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернувся з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - «УМВС України в Херсонській області»), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів через порушення встановлених строків їх виплати за період з 13 квітня 2017року до 22 березня 2018 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за період з 13 квітня 2017 року до 22 березня 2018 року у сумі 10601,27 грн; зобов`язати відповідача компенсувати позивачу моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року у справі №821/2082/17 відповідачем 30 серпня 2018 року було сплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2017 року до 22 березня 2018 року в сумі 10026,03 грн. з урахуванням податків і зборів. Позивач вказує, що внаслідок несвоєчасно проведеного розрахунку він має право на отримання компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та приписів Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року.

Позивач також зазначив, що 29 листопада 2018 року звернувся до УМВС в Херсонській області зі скаргою, в якій просив сплатити йому компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 10601,27 грн, проте, листом №10/С-126 від 18 грудня 2018 року йому було відмолено у виплаті компенсації, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Крім того, позивач вважає, що неправомірна бездіяльність відповідача, яка виразилась у відсутності дієвих заходів зі сплати сум компенсації, призвела до заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Херсонський окружний адміністративний суд ухвалою від 1 березня 2019 року, яка залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року, позов залишив без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів (заперечень)

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що він не пропускав строку звернення з позовом до суду, оскільки про своє порушене право на компенсацію дізнався 28 листопада 2018 року і одразу на наступний день направив листа до відповідача про негайну виплату належної йому компенсації. Проте, майже через місяць 22 грудня 2018 року він отримав лист №10/С-126 від 18 грудня 2018 року, в якому відповідач частково погоджується про наявність правових підстав для виплати, але не бажає її виплачувати. Після отримання такої відповіді він 27 грудня 2018 року подав позов до суду.

Позивач зазначає, що він детально обґрунтував суду, чому саме 27 грудня 2018 року звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права і вважає, що суд проявив формалізм, порушив його право на доступ до правосуддя.

Також позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, в якому зазначено, що відповідно до частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі - «КЗпП України»), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком не залежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. На підставі наведеної норми вважає, що строк звернення до суду з позовом ним не порушено.

Відповідач не подав суду свого відзиву на касаційну скаргу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ, обіймаючи посаду старшого оперуповноваженого УМВС України в Херсонській області, з якої його звільнено наказом від 28 серпня 2016 року №30 о/с.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року у справі №821/2082/17 визнано протиправним і скасовано вказаний наказ в частині звільнення позивача. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2017 року до 22 березня 2018 року включно в сумі 25337,02 грн. Допущено негайне виконання в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за один місяць в сумі 2216,99 грн та в частині його поновлення на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області.

На виконання цього судового рішення в частині його негайного виконання, відповідач 26 квітня 2018 року перерахував на рахунок позивача середній заробіток за один місяць у розмірі 1850,62 грн, за вирахуванням обов`язкових платежів, що підтверджується платіжним дорученням №112 від 23 квітня 2018 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2018 року скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року і прийнято нове рішення, яким, серед іншого, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2017 року до 22 березня 2018 року включно в сумі 10026,03 грн, яке визначене з урахуванням сплати податків і зборів.

На виконання цього судового рішення, відповідач 30 серпня 2018 року перерахував на рахунок позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8175,41 грн, що підтверджується платіжним дорученням №158 від 28 серпня 2018 року.

29 листопада 2018 року позивач звернувся до ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області зі скаргою, в якій вказав про наявність у відповідача станом на 29 серпня 2018 року заборгованості перед ним зі сплати грошового утримання в сумі 10 026,03 грн, та посилаючись на приписи Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року, просив сплатити на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати в розмірі 10601,27 грн.

18 грудня 2018 року листом - відповіддю голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області за №10/с-126 було повідомлено позивача про те, що постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року №730 УМВС України в Херсонській області ліквідовано як юридичну особу публічного права, а фінансування ліквідованого органу здійснюється виключно на виконання рішення судів за обґрунтованим зверненням голови ліквідаційної комісії до відповідного органу. До того ж, зазначив, що після надходження кошторисних призначень по КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» кошти в сумі 8175,41 грн на виконання постанови суду від 5 липня 2018 року у справі №821/2082/17 були 28 серпня 2018 року перераховані на рахунок позивача, а тому не вбачає затримки з перерахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2017 року до 22 серпня 2018 року.

ІII. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - «КАС України») є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких учиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Частиною першою статті 120 КАС України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частина третя статті 122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлені умови отримання цієї компенсації, а саме, порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відтак, ці виплати не здійснюються автоматично із нарахуванням спірних сум.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про застосування тримісячного строку звернення до адміністративного суду у цій справі, і, відповідно, про пропуск позивачем цього строку без поважних причин.

Такі помилкові висновки судів попередніх інстанцій спростовуються наступним.

Предметом позову у цій справі є стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України „Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року №1282-ХII зі змінами).

Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства, наведених рішень Конституційного Суду України Верховний Суд зазначає, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

За наведеного правового регулювання й обставин справи Верховний Суд констатує, що суди першої й апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до постановлення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отож, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду й відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 1 березня 2019 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №540/2655/18 скасувати, а справу направити до Херсонського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Н.М. Мартинюк

Судді А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко