Справа № 500/1176/19
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1176/19

16 жовтня 2019 рокум. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання дій неправомірними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить:

- скасувати постанову старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 29.10.2018 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 14973,04 грн.;

- визнати протиправними дії та скасувати постанову державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11307 грн.;

- визнати протиправними дії та скасувати постанову старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн.;

- визнати протиправними дії та скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 витрат в сумі 5198,62 грн.;

- визнати протиправними дії та скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Польного Б.М. від 10.05.2019 ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн.;

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.10.2018 старший державний виконавець Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюх І.М. (далі - державний виконавець), при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12374/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 24.10.2018, виніс постанову ВП № 57518077 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 132378,38 грн. та три відсотки річних 15750,75 грн., та понесених судових витрат 1601,34 грн. Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, 29.10.2018 державний виконавець виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 14973,04 грн.

Надалі, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2019 у справі № 607/12374/17 визнано виконавчий лист № 607/12374/17 від 24.10.2018 таким, що не підлягає виконанню, так як постановою Тернопільського апеляційного суду від 07.02.2019 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2018 змінено, зменшивши суму стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн. На підставі чого, 14.02.2019 позивач подала заяву до ДВС, в якій просила не вживати жодних виконавчих дій щодо примусового стягнення із неї коштів за виконавчим листом № 607/12374/17 від 24.10.2018, мотивуючи тим, що вказаний виконавчий лист підлягає поверненню. Однак, незважаючи на таку заяву, 15.02.2019 державний виконавець виніс постанову про поновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018. Надалі, при примусовому виконанні зазначеного виконавчого листа, 07.03.2019 державний виконавець виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на загальну суму 5198,62 грн. та постанову ВП № 57518077 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

15.03.2019 головний державний виконавець Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопада М.І. (далі - державний виконавець) винесла постанову ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 07.03.2019 щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь держави витрати на проведення виконавчих дій у сумі 5198,62 грн. та постанову ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 29.10.2018 щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 11307 грн.

Позивач вважає, що зазначені постанови від 29.10.2018 ВП № 57518077 та від 07.03.2019 ВП № 57518077 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки такі постанови державний виконавець виніс на підставі виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018, якого суд визнав, таким, що не підлягає до виконання, а тому виконавче провадження № 57518077 підлягало закінченню без стягнення виконавчого збору, в тому числі державний виконавець зобов`язаний був скасувати інші вжиті ним заходи щодо виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018. Таким чином, враховуючи те, що постанови від 29.10.2018 ВП № 57518077 та від 07.03.2019 ВП № 57518077 є протиправними, а також те, що такі постанови слугували підставою для винесення державним виконавцем зазначених постанов від 15.03.2019 ВП № 58626144 та ВП № 58627314, позивач вважає, що такі постанови також є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання дій протиправними та скасування постанови головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Польного Б.М. (далі - державний виконавець) від 10.05.2019 ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн., позивач зазначила, що 07.03.2019 державний виконавець, при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12374/17 від 06.03.2019, виніс постанову ВП № 58572445 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн. Надалі, 13.03.2019 позивач в добровільному порядку виконала рішення суду, у зв`язку з чим двічі зверталася до ДВС із заявами, в яких просила закрити зазначене виконавче провадження на підставі статті 39 Закону № 1404-VIII без винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Однак, 10.05.2019 державний виконавець виніс постанову ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн.

Позивач вважає таку постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки зазначену постанову державний виконавець виніс з порушенням процедури, визначеної Законом № 1404-VIII, зокрема постанову ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн. державний виконавець не виніс одночасно з постановою ВП № 58572445 від 07.03.2019 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 06.03.2019.

Ухвалою суду від 10.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 19.06.2019.

Ухвалами суду від 19.06.2019, від 25.06.2019 розгляд справи відкладався відповідно до статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (далі -КАС).

Ухвалою суду від 27.06.2019 зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 607/12374/17.

Ухвалою суду від 04.09.2019 поновлено провадження у даній справі, призначено судове засідання на 18.09.2019 та поновлено процесуальні строки розгляду справи судом на 30 днів.

Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву від 16.10.2019, в якій просить розглядати справу без її участі в порядку письмового провадження.

Представники відповідачів у судове засідання також не з`явилися, подали до суду заяви від 16.10.2019, в яких просять розглядати справу без їхньої участі в порядку письмового провадження. Водночас, у відзивах на позов, відповідачі просять відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що оскаржені дії державних виконавців щодо винесення оскаржених постанов здійсненні на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (арк. справи 98 - 101, 161 -162, 171-177).

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, суд, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та розглянув дану справу в порядку письмового провадження відповідно до частини третьої статті 194 КАС.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2018 стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційні витрати в розмірі 132378,38 грн. та три відсотки річних 15750,75 грн., та понесені судові витрати 1601,34 грн. (арк. справи 12-14).

На виконання зазначеного рішення суду 24.10.2018 Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист № 607/12374/17.

Водночас, суд звертає увагу на те, що в оскаржених постановах, зокрема від 29.10.2018 ВП № 57518077 та від 07.03.2019 ВП № 57518077 зазначено, що такі постанови державний виконавець виніс на підставі виконавчого листа № 607/12374/17 від 19.04.2018. Однак, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2019 у справі № 607/12374/17, яка набрала законної сили, встановлено, що датою видачі виконавчого листа № 607/12374/17 про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 132378,38 грн. та три відсотки річних 15750,75 грн., та понесених судових витрат 1601,34 грн. є 24.10.2018, а тому, відповідно до частини четвертої статті 78 КАС, ці обставини не підлягають доказуванню (арк. справи 19-22).

Надалі, 29.10.2018 державний виконавець, при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12374/17, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 24.10.2018, виніс постанову ВП № 57518077 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 132378,38 грн. та три відсотки річних 15750,75 грн., та понесених судових витрат 1601,34 грн.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, 29.10.2018 державний виконавець виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 14973,04 грн. (арк. справи 30).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2019 у справі № 607/12374/17 визнано виконавчий лист № 607/12374/17 від 24.10.2018 таким, що не підлягає виконанню, так як постановою Тернопільського апеляційного суду від 07.02.2019 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2018 змінено, зменшивши суму стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн. (арк. справи 15-22).

На підставі чого, 14.02.2019 позивач звернулася зі заявою до ДВС, в якій просила не вживати жодних виконавчих дій щодо примусового стягнення із неї коштів за виконавчим листом № 607/12374/17 від 24.10.2018, мотивуючи тим, що вказаний виконавчий лист підлягає поверненню на вимогу суду, як такий, який виданий на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили (арк. справи 46).

Однак, незважаючи на таку заяву, 15.02.2019 державний виконавець виніс постанову про поновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018.

Надалі, при примусовому виконанні зазначеного виконавчого листа, 07.03.2019 державний виконавець виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на загальну суму 5198,62 грн. та постанову ВП № 57518077 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону 1404-VIII (арк. справи 26, 28, 40 з/б).

15.03.2019 державний виконавець винесла постанову ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 07.03.2019 щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь держави витрати на проведення виконавчих дій у сумі 5198,62 грн. та постанову ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 29.10.2018 щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 11307 грн. (арк. справи 36, 41).

Також, як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що 07.03.2019 державний виконавець, при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12374/17 від 06.03.2019, виніс постанову ВП № 58572445 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн.

Надалі, 13.03.2019 позивач в добровільному порядку виконала рішення суду, у зв`язку з чим двічі зверталася до ДВС із заявами, в яких просила закрити зазначене виконавче провадження на підставі статті 39 Закону № 1404-VIII без стягнення виконавчого збору (арк. справи 49, 51).

10.05.2019 державний виконавець виніс постанову ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн. (арк. справи 33).

Водночас, як слідує з матеріалів справи, що позивач зверталася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зі заявою, в якій просила визнати виконавчий лист № 607/12374/17 від 06.03.2019 таким, що не підлягає до виконання. Проте, ухвалою суду від 17.07.2019 у справі № 607/12374/17 у задоволенні такої заяви відмовлено (арк. справи 138-142).

Таким чином, доказів, які б свідчили про те, що виконавчий лист № 607/12374/17 від 06.03.2019 визнаний таким, який не підлягає до виконання, сторони не надали, суд не здобув.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідні державні виконавці вчиняли інші заходи, в тому числі виконавчі дії щодо виконання виконавчих листів № 607/12374/17 від 24.10.2018 та № 607/12374/17 від 06.03.2019, про що свідчать відповідні матеріали адміністративної справи.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема:

- на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

- постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 26 Закону № 1404-VIII визначено підстави початку примусового виконання рішення виконавцем, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частинами першою, другою та четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, відповідно до статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Суд встановив, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 57518077 щодо виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018, державний виконавець 29.10.2018 виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 14973,04 грн. (арк. справи 30).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

При цьому, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналізуючи зазначені норми Закону № 1404-VIII, суд дійшов висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Суд встановив, що на підставі поданої заяви стягувача - ОСОБА_2 від 07.03.2019, державний виконавець 07.03.2019, при примусовому виконанні зазначеного виконавчого листа, виніс постанову ВП № 57518077 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на загальну суму 5198,62 грн. та постанову ВП № 57518077 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону 1404-VIII. Водночас, пунктом 3 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець вивів в окремі провадження постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (арк. справи 26, 28, 40 з/б).

На підставі чого, 15.03.2019 державний виконавець винесла постанову ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 07.03.2019 щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь держави витрати на проведення виконавчих дій у сумі 5198,62 грн. та постанову ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 57518077 від 29.10.2018 щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 11307 грн. (арк. справи 36, 41).

Однак, суд не погоджується із такими діями державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону 1404-VIII, так як ВП № 57518077 щодо виконання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018 підлягало закінченню без винесення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, з огляду на наступне.

Зокрема, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, частиною сьомою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Водночас, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII не визначено державному виконавцю виносити постанову про стягнення виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Аналізуючи зазначені норми права, суд дійшов висновку, що виконавчий збір, в тому числі витрати виконавчого провадження не стягуються у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

За приписами частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Суд встановив та не заперечується сторонами, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.03.2019 у справі № 607/12374/17 визнано виконавчий лист № 607/12374/17 від 24.10.2018 таким, що не підлягає виконанню, так як постановою Тернопільського апеляційного суду від 07.02.2019 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2018 змінено, зменшивши суму стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн. Зазначена ухвала суду набрала законної сили негайно після її проголошення (арк. справи 15-22).

При цьому, суд звертає увагу на те, що розгляд заяви про визнання зазначеного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відбувався у судовому засіданні, за участю, зокрема, представника Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М., про що свідчить зазначена ухвала суду та не заперечується сторонами.

Частиною другою статті 39 Закону № 1404-VIII визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що 05.03.2019 державний виконавець Палюх І.М. був обізнаний щодо визнання виконавчого листа № 607/12374/17 від 24.10.2018 таким, що не підлягає виконанню, в тому числі і до дати подання відповідної заяви ОСОБА_2 про повернення виконавчого листа без виконання, а тому вказаний державний виконавець зобов`язаний був, відповідно до статті 39 Закону № 1404-VIII, закінчити виконавче провадження ВП № 57518077 шляхом винесення відповідної постанови без стягнення виконавчого збору, в тому числі відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII скасовувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, зокрема скасувати постанову від 29.10.2018 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 14973,04 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи те, що зазначеною ухвалою суду визнано виконавчий лист № 607/12374/17 від 24.10.2018, на підставі якого вчинялися відповідні виконавчі дії, таким, що не підлягає виконанню, а також те, що державний виконавець був обізнаний щодо визнання зазначеного виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що постанову від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн. державний виконавець виніс не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законом № 1404-VIII, так як виконавче провадження ВП № 57518077 підлягало закінченню без стягнення виконавчого збору, в тому числі без витрат виконавчого провадження.

Водночас, враховуючи те, що постанови від 29.10.2018 ВП № 57518077 та від 07.03.2019 ВП № 57518077 слугували підставою для винесення державним виконавцем 15.03.2019 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58627314 з виконання постанови від 29.10.2019 ВП № 57518077 та постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58626144 з виконання постанови від 07.03.2019 ВП № 57518077, а також те, що постанови від 29.10.2018 ВП № 57518077 та від 07.03.2019 ВП № 57518077 підлягають скасуванню, суд дійшов висновку, що постанови від 15.03.2019 ВП № 58626144 та ВП № 58627314 також підлягають скасуванню.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині скасування постанови старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 29.10.2018 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 14973,04 грн.; про скасування постанови державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11307 грн.; про визнання дій протиправними старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. щодо винесення постанови від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн.; про скасування постанови старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн.; про скасування постанови головного державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 витрат в сумі 5198,62 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання дій протиправними державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. щодо винесення постанови від 15.03.2019 ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11307 грн.; про визнання дій протиправними державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. щодо винесення постанови від 15.03.2019 ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 витрат в сумі 5198,62 грн.; про визнання дій протиправними головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Польного Б.М. щодо винесення постанови від 10.05.2019 ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн.; про скасування постанови головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Польного Б.М. від 10.05.2019 ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн., суд дійшов висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити, з огляд на наступне.

За приписами Закону № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1302/29432 (далі - Інструкція № 512/5) постанова про стягнення виконавчого збору, в тому числі постанова про стягнення витрат виконавчого провадження підлягає виділенню в окреме провадження та виконується самостійно. В межах виділеного провадження про виконання даної постанови виноситься постанова про відкриття виконавчого провадження.

Як зазначив суд, що частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Суд встановив, що 15.03.2019 державний виконавець, при примусовому виконанні постанови № 57518077, винесеної Тернопільським РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області 29.10.2018, винесла постанову ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 11307 грн. (арк. справи 41).

Водночас, 15.03.2019 державний виконавець, при примусовому виконанні постанови № 57518077, винесеної Тернопільським РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області 07.03.2019, винесла постанову ВП № 58626144 щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь держави витрати на проведення виконавчих дій у сумі 5198,62 грн. (арк. справи 36).

Таким чином, зазначеними постановами про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, які є предметом оскарження у даній справі, державний виконавець у відповідності до вимог Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5 розпочала примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, а саме постанов № 57518077 від 29.10.2018 та від 07.03.2019, виділивши їх в окремі провадження ВП № 58626144 та ВП № 58627314.

Тобто, виконавець надалі, виносячи оскаржені постанови, вчинив дії пов`язані із подальшим виконанням згідно Закону № 1404-VIII постанов про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, які на момент винесення постанов ВП № 58626144 та ВП № 58627314 були не оскаржені та не скасовані у встановленому порядку, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави не виносити оскаржені постанови про відкриття виконавчого провадження, як наслідок такі дії державного виконавця є правомірними.

Водночас, суд встановив, що 07.03.2019 державний виконавець, при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12374/17 від 06.03.2019, виніс постанову ВП № 58572445 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 101402,93 грн. та три відсотки річних 10065,78 грн. Зазначену постанову позивач отримала 26.03.2019, про що свідчить підпис останньої на супровідному листі ДВС.

У зазначеній постанові державний виконавець, на виконання статті 26 Закону № 1404-VIII, зазначив щодо стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 11146,87 грн. (101402,93 грн. + 10065,78 грн.=111468,71 грн. (111468,71 грн. х 10% = 11146,87 грн.)).

Надалі, як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що 13.03.2019 позивач в добровільному порядку виконала рішення суду, у зв`язку з чим двічі зверталася до ДВС із заявами, в яких просила закрити зазначене виконавче провадження на підставі статті 39 Закону № 1404-VIII без стягнення виконавчого збору (арк. справи 49, 51, 45).

10.05.2019 державний виконавець виніс постанову ВП № 58572445 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11146,87 грн. за невиконання до відкриття виконавчого провадження рішення суду (арк. справи 33).

Також, суд встановив та не заперечується сторонами, що судове рішення, на виконання якого видано виконавчий лист, виконане боржником у повному обсязі після відкриття виконавчого провадження, як наслідок у державного виконавця не було підстав, визначених частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII, для того, щоб не стягувати з боржника виконавчий збір.

Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 296/2223/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Таким чином, враховуючи те, що постанову ВП № 58572445 про стягнення виконавчого збору державний виконавець виніс на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законом № 1404-VIII, суд дійшов висновку, що порушення строку прийняття такої постанови не тягне за собою підстав для визнання протиправною та скасування постанови ВП № 58572445 відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Водночас, при вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою та третьою статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини друга статті 134 КАС).

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною четвертою статті 134 КАС для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката визначено у частині п`ятій статті 134 КАС, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу положень статті 134 КАС слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд встановив, що 25.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги, про що свідчить ордер серії ТР № 065224 від 19.06.2019 (арк. справи 71).

Відповідно до акта прийому - передачі наданих послуг від 07.10.2019 та детального опису робіт виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 07.10.2019 адвокат надав, а позивач прийняла низку юридичних послуг для розгляду справи № 500/1176/19 на загальну суму 7000 грн. (арк. справи 222-223).

На підтвердження сплати замовником наданих адвокатом ОСОБА_3 . послуг до суду надано наступні квитанції (арк. справи 52, 224-225):

- № від 22.05.2019 про сплату 3000 грн., призначення платежу: "оплата коштів адвокату Данилевич А.Б. за підготовку позовної заяви до Тернопільського окружного адміністративного суду до відповідача Тернопільського міського ВДВС ГТУЮ у ТО", отримувач: Данилевич Андріана Богданівна;

- № НОМЕР_1 від 07.10.2019 про сплату 2000 грн., призначення платежу: "оплата адвокату Данилевич А.Б. за підготовку відповіді на відзив від 01.10.2019 у справі № 500/1176/19", отримувач: Данилевич Андріана Богданівна;

- № НОМЕР_2 від 07.10.2019 про сплату 2000 грн., призначення платежу: "оплата адвокату Данилевич А.Б. за участь в судових засіданнях у справі № 500/1176/19", отримувач: Данилевич Андріана ОСОБА_4 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 7000 грн. є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Однак, враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково в частині визнання дій протиправними та скасування постанов Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, суд дійшов висновку за доцільне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку, що слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2962,13 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (місцезнахоження: вул. Князя Острозького, 14, м. Тернопіль, 46006, ), Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Київська, 3а, м. Тернопіль, 46016, ) про визнання дій неправомірними та скасування постанов, - задовольнити повністю.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 29.10.2018 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 14973,04 грн.

Скасувати постанову державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58627314 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11307 грн.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. щодо винесення постанови від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Палюха І.М. від 07.03.2019 ВП № 57518077 про стягнення із ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 5198,62 грн.

Скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Конопади М.І. від 15.03.2019 ВП № 58626144 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення із ОСОБА_1 витрат в сумі 5198,62 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. та зі сплати судового збору в розмірі 2962 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. 13 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 16.10.2019.

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.