Справа № 826/15879/18
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

28.09.2018р. ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з липня 2015 року по листопад 2017 року у розмірі 254 818,62 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 01.07.2015 по листопад 2017 року у розмірі 18 019,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні 30 червня 2015 року їй не проведено остаточного розрахунку, а здійснено його лише 13.12.2017 на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 по справі №826/13194/16», а тому відповідно до вимог ст. 116, 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний сплатити їй середній заробіток та компенсацію за весь час затримки розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 р. позов задоволено частково: стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 255 396,44 грн.; зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів за період з липня 2015 року по листопад 2017 року, у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати у сумі 60 468,86 грн., - всього у розмірі 20 740,82 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 р. як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку не підлягають розгляду у зв`язку з пропущенням тримісячного строку звернення до суду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримала висновки суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню заступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2017 у справі №826/13194/16, що була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 та постановою Верховного Суду від 19.09.2018 (номер провадження К/9901/2661/17), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. А саме, визнано протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи з 01.06.2014 по 30.06.2015. Вирішено стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області (м. Київ, вул. Ярославська, 5/2, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області з 01.06.2014 по 30.06.2015 у розмірі 75116,60 грн., за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

В силу норми ч. 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З тексту постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2017 вбачається, що адміністративним судом були встановлені наступні обставини.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України №678/к від 02.10.2007 та наказу Головного управління юстиції у Київській області №1372/к від 02.10.2007 ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області як таку, що успішно пройшла стажування, звільнивши її з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області.

30.06.2015 ОСОБА_1 відповідно до наказу Міністерства юстиції України №2030/к від 30.06.2015 та наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області №906/3 від 30.06.2015 звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за переведенням для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об`єднань, відповідно до п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно довідки про доходи від 07.08.2015 ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася заробітна плата щомісячно по травень 2014 року включно. Починаючи з 01.06.2014 по 30.06.2015 (по день звільнення), заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

Після звільнення, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління юстиції у Київській області від 30.06.2015 №906/3 виплачено лише грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток.

Окружний адміністративний суд міста Києва, задовольняючи позовні вимоги у справі №826/13194/16 дійшов висновку, що не нарахування та невиплата ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області, а саме - за період з 01.06.2014 по 30.06.2015 є протиправною бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у Київській області, а сума заробітної плати за зазначений період часу має бути нарахована та сплачена позивачу.

13.12.2017 на рахунок позивача надійшли безготівкові кошти у сумі 60 468,86 грн. з призначенням «стягнення заробітної плати згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 по справі №826/13194/16», що підтверджується довідкою-випискою АТ КБ «Приватбанк», сформованої 03.08.2018.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені і знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Колегія суддів відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги.

Статтею 116 Кодексу Законів про працю України встановлено беззастережний обов`язок відповідача провести виплату всіх належних до сплати сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.

Посилання відповідача, що у відповідача були відсутні підстави для нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , оскільки первинна облікова документація (табелі обліку робочого часу) містили інформацію про відсутність позивача на робочому місці» спростовуються

вищезазначеною Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року у справі № 826/13194/16.

Посилання відповідача на те, що у Головного територільного управління юстиції у Київській області, як розпорядника бюджетних коштів, для сплати заробітної плати або інших витрат за минулі роки не було правової підстави для такого розпорядження бюджетними коштами - не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсним обставинам та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 2018 року № 13 встановлено, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Крім того, обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції не враховано, що законодавець згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, «визначив умову, яка повинна передувати зверненню до суду за захистом свого порушеного права, а саме звернення до роботодавця з вимогою про виплату втрат частини грошових доходів у зв 'язку з порушенням термінів їх виплати».

Проте, такі доводи відповідача не можуть бути взяті до уваги виходячи з наступного.

Згідно Рішення Конституційного Суду у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 року (Справа N 1-2/2002 N 15-рп/2002, що є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, шо виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключне судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами, та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може буди обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України , не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України , норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку.

Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

При цьому, відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 2018 року № 13, стягнення судом з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку згідно ст. 117 КЗпП відбувається за недоведеності роботодавцем відсутності в цьому своєї вини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач жодним чином не довів відсутність своєї вини у затримці виплати позивачу заробітної плати та інших належних до виплати сум.

Навпаки, Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року у справі № 826/13194/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати визнано протиправною.

Отже, посилання відповідача на відсутність його вини за умови встановлення судовими рішеннями, що набрали законної сили протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати, не можуть бути прийняті до уваги.

Щодо аргументів апеляційної скарги про пропущення позивачем строків позовної давності та неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви у зв`язку із пропуском строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про оплату праці») передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 №108/95- ВР передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми, (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що усі наведені аргументи апелянта, є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Повне судове рішення складено 17.10.2019 р.

Керуючись статтями 308, 309, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

А.Г. Степанюк