Справа № 607/7901/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8520/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Багрія В.М.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання розглянути звернення, за апеляційною скаргою Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року (суддя першої інстанції Чепенюк О.В., м. Тернопіль, повний текст складено 09.07.2019),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тернопільської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Тернопільської міської ради (з урахуванням зміненої позовної заяви) про визнання протиправною бездіяльності Тернопільської міської ради щодо відмови розгляду звернення від 13.12.2018; зобов`язання сесії Тернопільської міської ради діяти згідно закону, а саме: розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.12.2018 та скасувати рішення Тернопільської міської ради від 28.11.2014 № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, яке (в цій частині) не відповідає акту вищої юридичної сили.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Тернопільської міської ради, що полягає у не розгляді по суті звернення ОСОБА_1 від 13.12.2018 щодо скасування рішення Тернопільської міської ради від 28.11.2014 № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. Зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути на її пленарному засіданні звернення ОСОБА_1 щодо скасування рішення Тернопільської міської ради №6/53/152 від 28.11.2014 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилася Тернопільська міська рада та подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, просить скасувати його та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд помилково зробив висновок, що заява позивача підлягала розгляду на сесії Тернопільської міської ради та послався на п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Такий висновок вважає неправильним, так як відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Зазначає, що немає такої адміністративної послуги як скасування рішення, оскільки згідно п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Вважає, що у суду не було підстав визнавати протиправною бездіяльність Тернопільської міської ради, так як заява ОСОБА_1 була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та було надано заявниці обгрунтовану відповідь, яка була підготовлена спеціально уповноваженим органом ради, відділом земельних ресурсів, та підписано заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Остапчук В.О., яка уповноважена координувати діяльність Відділу земельних ресурсів.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

В судове засідання представники сторін не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.04.2009 Тернопільська міська рада прийняла рішення № 5/26/81 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0250 га для будівництва та обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення за адресою вулиця Протасевича суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 » (а.с. 36). На підставі вказаного рішення 31.07.2009 між позивачем та Тернопільською міською радою було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка несільськогосподарського призначення землі житлової та громадської забудови, що знаходяться у АДРЕСА_1 , загальною площею 250,00 кв. м., яка передається під оренду для будівництва та обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торговельно-побутового призначення (а.с. 31-32).

В подальшому 28.11.2014 Тернопільська міська рада прийняла рішення № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою АДРЕСА_2 Протасевича суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 » (а.с. 40). В пункті 2 цього рішення зазначено: «Припинити право користування фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 (ід.номер НОМЕР_1 ) земельною ділянкою площею 0,0250 га (кад.номер :08:014:0024)».

Протягом 2014-2018 років ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Тернопільської міської ради з приводу скасування рішення Тернопільської міської ради від 28.11.2014 №6/53/152.

13.12.2018 позивач звернулась до відповідача із зверненням, у якому просила розглянути його на сесії Тернопільської міської ради та прийняти рішення про скасування пункту 2 рішення Тернопільської міської ради № 6/53/152 від 28.11.2014 або прийняти рішення з вмотивованою відмовою. В обґрунтування своєї заяви вказувала, що пункт 2 рішення, яким її позбавлено права користування землею, прийнятий всупереч вимог статті 144 Земельного кодексу України (а.с. 46).

Листом від 28.12.2018 за наслідками розгляду заяви від 13.12.2018 Виконавчий комітет Тернопільської міської ради повідомив позивача про те, що рішення від 28.11.2014 №6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою вулиця Протасевича суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 » прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для його скасування в цілому або його окремих пунктів немає (а.с. 47 зворот).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежний розгляд звернення позивача з таких підстав.

Конституцією України передбачено право направляти письмові звернення або особисто звертатися до органів місцевого самоврядування, які зобов`язані розглянути звернення (стаття 40).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 393/96-ВР заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Отже, системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень.

Також, встановлено обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги та повідомити автора звернення про прийняте рішення.

У відповіді Виконавчий комітет Тернопільської міської ради №8889/08-ф від 28.12.2018 на заяву позивача міститься повідомлення про те, що рішення від 28.11.2014 №6/53/152 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для його скасування в цілому або його окремих пунктів немає.

Разом з тим, у цьому документі не повідомлено позивача про прийняте рішення за наслідками розгляду її заяви щодо скасування пункту 2 рішення Тернопільської міської ради № 6/53/152 від 28.11.2014 або прийняття рішення з вмотивованою відмовою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не розглянуто належним чином звернення позивача, оскільки не прийнято рішення у встановленому законом порядку щодо порушеного позивачем питання про вжиття заходів про скасування рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

При цьому, доводи апелянта про те, що заява ОСОБА_1 була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та було надано заявниці обгрунтовану відповідь, суд відхиляє, адже існує певна процедура прийняття міською радою як суб`єктом місцевого самоврядування рішення і доказів прийняття такого у встановленому порядку суду подано не було.

Доводи апелянта про помилковість висновків суду про те, що заява позивача підлягала розгляду на сесії Тернопільської міської ради, суд також відхиляє, адже відповідач є колегіальним органом і рішення приймаються ним за встановленою законом процедурою. При цьому, суд першої інстанції не давав оцінки обґрунтованості звернення позивача щодо необхідності скасування пункту рішення Тернопільської міської ради.

Отже, оскільки встановлено неналежний розгляд відповідачем звернення ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про порушення такою бездіяльністю прав позивача і необхідність їх поновлення шляхом зобов`язання відповідача розглянути заяву у встановлений законом спосіб.

Доводи апелянта про відсутність належного обґрунтування судового рішення апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, зазначено, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зі змісту рішення Тернопільського окружного адміністративного суду зрозуміло мотиви, з яких суд дійшов висновку про порушення прав позивача на належний розгляд її звернення, а тому оскаржуване судове рішення є обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Тернопільської міської ради залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі № 607/7901/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді І. В. Глушко
В. М. Багрій
Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.