Справа № 200/10718/19-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 р. Справа№200/10718/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Арестова Л.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області (місце знаходження: Донецька обл., місто Торецьк, вул. Євгена Седнєва, б. 1, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2019 року на адресу суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 з позовними вимогами до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про:

- визнання незаконним та скасування рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про відмову в призначенні виплати при народжені дитини ОСОБА_1 ;

- визнання протиправною відмову Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини на сина ОСОБА_2 ;

- зобов`язання Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 державної допомоги при народжені дитини на сина ОСОБА_2 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що в липні 2014 року звернулась до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Калінінського району м. Горлівка для призначення допомоги при народженні дитини, але в липні 2014 року отримала відповідь УПСЗН адміністрації Калінінського району м. Горлівка, відповідно до якої фінансування допомоги надійшло на рахунок управління 08.07.2014 року, та 11.07.2014 року розпочало часткову виплату. Вказує, що допомога при народжені дитини в сумі 12 470 грн. залишилась не виплаченою.

В вересні 2014 року позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернулась до УЗСН в м. Торецьк для призначені допомоги при народжені дитини, яка була виплачена по січень 2017 року.

Зазначає, що разова допомога при народжені дитини їй виплачена не була, підстави припинення виплати допомоги з січня 2017 року з невідомих їх підстав.

22.07.2019 року позивач повторно звернулась до управління відповідача для поновлення виплати, однак у зв`язку із попуском встановленого законом 12-місячного строку для звернення за цією допомогою, отримала усну відмову у відновлені допомоги.

Письмове рішення з цього приводу позивач отримала в серпні 2019 року.

Вважає вказану відмову такою, що порушує права її сина, тому була вимушена звернутися до суду за захистом порушеного права.

В установлений судом строк відповідачем через відділ документообігу та архівної роботи суду були надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що управління діяло виключно в межах діючого законодавства. Вказує, що ст. 11 розділу III Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та ст.12 Порядку призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги визначено вичерпний перелік умов призначення допомоги при народжені дитини, а саме, що допомога при народжені дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини, а позивач звернулась за такою допомогою після спливу цього терміну.

Окрім того зазначає, що ані позивач ані її син за адресою, вказаною в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщену особу, ніколи не проживали.

Вказує, що управління діяло виключно в рамках діючого законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року залишено позовну заяву без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 11), має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 11, зворотній бік).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина - ОСОБА_3 в м. Горлівка, Донецької області. 13 травня 2014 року на підтвердження цього факту Калінінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Позивач і її син є внутрішньо переміщеними особами, фактичне місця проживання яких зазначено за адресою АДРЕСА_2 , що потверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 січня 2017 року № та № відповідно.

Позивач в 2014 року позивач звернувся до Калінінського УТСЗН м. Голівка з заявою про призначення допомоги при народжені дитини.

В матеріалах справи наявний лист, виданий «Управлением труда и социальной защиты населения администрации Калининского района города Горловка», відповідно до якого, фінансування потрапило на рахунок управління 08.07.2014 року. Часткова виплата почалась з 11.07.2014 року. Допомога при народжені дитини ОСОБА_1 в сумі - 12 470,00 грн. станом на 11.07.2014 року, згідно з виписками залишилась не виплаченою.

29.09.2014 року позивач звернулась до управління відповідача з заявою № 2335 про призначення державної допомоги при народжені дитини (повторне звернення).

Атестатом Калінінського ВДВС ГМЮ Калінінського УТСЗН м. Голівки від 10 листопада 2014 року, який надіслано на запит Дзержинського УПСЗН № 3749 від 07.11.2014 року, відповідно до даних якого ОСОБА_1 призначена допомога при народжені дитини в сумі 10320 грн. та виплачено по 31.05.2014 року, також, сума 1075,00 грн. виплачено по 31.07.2014 року. Вказано, що позивача знято з обліку з 01.08.2014 року.

Рішенням ДСЗН Дзержинської міської ради про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 18.11.2014 року призначено відповідно до Закону України допомогу при народжені дитини з 01.08.2014 року по 31.05.2018 року в розмірі 1075, 00 грн. Вказаним рішенням також вказано, що останню виплату позивач одержала 31.07.2014 року.

Надалі, розпорядженням від 27.01.2017 року закрито виплату допомоги ОСОБА_1 з 26.01.2017 року у зв`язку з закриттям довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на підставі рішення комісії № 3 від 24.01.2017 року та наказу № 9 від 20.01.2017 року. Про вказане складено повідомлення про припинення надання державної допомоги сім`ям з дітьми від 26.01.2017 року № 07/3-00316.

В матеріалах справи наявний акт № 72 про обстеження матеріально- побутових умов сім`ї, наказ Депортаменту соціального захисту населення Торецької міської ради від 20.01.2017 року № 9; витяг з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 2 від 17.01.2017 року.

Відповідно до атестату Департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради від 06 лютого 2017 року на запит № 576 від 06.02.2017 року ОСОБА_1 виплачено допомогу при народжені дитини по 28.02.2017 року в розмірі 1 075,00 грн., та вона знята з обліку 01.03.2017 року.

Надалі, позивач знову, 22.07.2019 року звернувся до відповідача з заявою № 1363 про призначення допомоги при народжені дитини.

Рішенням УСЗН в-ц адміністрації м. Торецьк про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 29.07.2019 року вказано, що заявник ОСОБА_1 немає права на допомогу при народжені дитини з 01.05.2014 року.

Повідомленням про відмову в надані державної допомоги сім`ям з дітьми від 29.07.2019 року № 08/3-02463 ОСОБА_1 роз`яснено, що оскільки виплата допомоги при народжені дитини ОСОБА_3 припинена з 26.01.2017 року управлінням, та вона не звернулась за поновленням допомоги протягом 12 місяців до органу, що призначив допомогу, підстави для поновлення виплати допомоги при народженні відсутні.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Частинами 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» визначено, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону одним з видів державної допомоги сім`ям з дітьми є, зокрема, допомога при народженні дитини.

Згідно зі ст. 10 вказаного Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частиною 1 ст. 12 вказаного Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 вказаного Закону допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Аналогічні положення містить п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, згідно з яким допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Згідно з п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу була призначена допомога при народжені дитини в 2014 році ще в м. Горлівка, Донецької області та виплачено одноразова виплата в розмірі 10 320,00 грн. по 31.05.2014 року, надалі по 1 075 грн. по 31.07.2014 року.

Та надалі виплачувалась з 01.08.2014 року по 01.03.2017 року вже управлінням відповідача за зверненням позивача.

При зверненням позивача з заявою від 22.07.2019 року № 1363 про призначення допомоги при народжені дитини, їй було відмовлено в продовжені виплат через те, що позивач не звернулась за поновленням виплати допомоги протягом 12 місяців до органу, що призначив допомогу.

Відповідно до п. 13 Постанови кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування або дитини, батьки якої дали згоду на її усиновлення; смерті дитини;смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

У випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим цього пункту, виплата допомоги припиняється на підставі пропозицій центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або уповноваженою особою, визначеною виконавчим органом ради об`єднаної територіальної громади.

Виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Відмовляючи в призначенні допомоги при народженні дитини (на сина позивача) відповідач виходив з того, що звернення за її поновленням надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після припинення відповідної виплати.

Суд зазначає, що в переліку підстав, в результаті настання яких виплата допомоги припиняється, відсутня підстава не проживання фізичної особи за місцем реєстрації чи за місцем фактичного проживання. Окрім того,виплата допомоги припиняється за рішенням органу, який призначив допомогу.

В Порушення зазначених вимог законодавства, відповідачем не тільки протиправно та безпідставно припинення виплату допомогу, та не прийнято рішення з цього приводу.

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявне розпорядження від 27.01.2017 року з цього приводу. Вказане розпорядження є протиправним, не є рішенням суб`єкту владних повноважень та не може породжувати жодних наслідків.

Рішення відповідача про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 29.07.2019 року, яким визначено відсутність в позивача права на допомогу при народжені дитини з 01.05.2014 року взагалі є таким, що проти ричіть чинному законодавству, адже право на отримання соціальної допомоги в разу народження дитини встановлено Конституцією України та відповідним законодавством України та є абсолютним зі специфічним суб`єктним складом. Тому, вказане рішення підлягає скасуванню.

Повідомлення же про відмову в наданні державної допомоги, як і розпорядження, не є рішенням суб`єкту владних повноважень, носить лише інформаційний характер та не породжує жодних правових наслідків.

Разом з тим, приймаючи такі рішення відповідачем не враховано наступне.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. І даний адміністративний позов фактично заявлений в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд в Поставові від 14 лютого 2018 року по справі № 591/610/16-а (№ К/9901/12622/18).

В даному випадку не перебування батьків з дитиною за місцем фактичного проживання призводить до порушення інтересів дитини.

В даному випадку не перебування за місцем фактичного проживання батьків та дитини призводить до порушення інтересів дитини.

Нормами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Отже, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок призначення, припинення виплат соціальних допоміг внутрішньо переміщеним особам, зокрема у разі не підтвердження місця фактичного проживання заявника, отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування є безпідставними.

Окрім того, суд зазначає, що у цій справі сам факт існування у позивача права на отримання соціальної допомоги при народжені дитини не оспорюється сторонами та передбачено діючим законодавством.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів для не призначення соціальної допомоги позивачу, тому суд вважає таке втручання не виправданим з урахуванням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Крім того, згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність дій відповідача з припинення виплати соціальної допомоги на дитину та відновлення її виплати з моменту припинення, тобто з 01 березня 2017 року.

Окрім того, суд зазначає, що в матеріалах справи наявний лист відповідача - розрахунок переплати, відповідно до якого в позивача наявна переплата за період з січня 2017 року по лютий 2017 року. Суд констатує, що всі дії відповідача з припинення соціальних виплат є протиправними, а тому виплати, здійснені в січні та в лютому 2017 року є власністю дитини позивача та не можуть бути переплатою.

Щодо позовних вимог позивача визнати незаконним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про відмову в призначенні виплати при народжені дитини ОСОБА_1 ; та визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини на сина ОСОБА_2 , суд зазначає, що відповідачем не приймалось відповідного рішення, тому вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Окрім того, не мала місце і відмова в нарахуванні та виплаті позивачу допомоги при народжені дитини.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач вчинив дії, якими відмовлено в продовжені нарахуванні та виплаті позивачу соціальної допомоги на дитину, і саме вони визнаються судом протиправними.

Суд зазначає, що позивачем не заявлено позовної вимоги щодо скасування Рішення про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 29.07.2019 року, яким визначено відсутність в позивача права на допомогу при народжені дитини з 01.05.2014 року. Суд вбачає за необхідне, з метою належного захисту прав позивача та її сина, вийти за межі позовних вимог, на виконання вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, та визнати вказане рішення протиправним та скасувати його.

Окрім того, суд зазначає, що позивач має право на призначення виплати за її заявою з 29.09.2014 року № 2335, а не за заявою від 22.07.2019 року, як просить позивач в позовній заяві, пому суд не вбачає підстав для задоволенню позовної вимоги в цій частині.

За таких умов, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно дублікату квитанції позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 768, 40 грн. (а.с. 22).

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет" від 23.11.2018 № 2629-VIII, розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу становить 1921,00 грн.

Таким чином, зважаючи на те, позивачем сплачено суму судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з управління відповідача судовий збір на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог, як того вимагає ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2-17, 42-47, 72-77, 90, 94, 121, 122, 132, 133, 139, 143, 159-164, 168, 171, 173, 175, 179-181, 183, 192-194, 199, 205, 224, 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області (місце знаходження: Донецька обл., місто Торецьк, вул. Євгена Седнєва, б. 1, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області щодо не нарахуванні та не виплати ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини на її сина, ОСОБА_3 з 01 березня 2017 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області поновити та здійснити виплату ОСОБА_1 державної допомоги при народжені дитини на її сина, ОСОБА_3 з 01 березня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 29.07.2019 року, яким визначено відсутність в ОСОБА_1 права одержання допомоги при народжені дитини з 01.05.2014 року.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок на користь ОСОБА_1 .

Рішення складено у повному обсязі та підписано 17 жовтня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова