Справа № 826/673/16
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/673/16

адміністративне провадження №К/9901/14524/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Рибачука А.І., Тацій Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2016 у складі судді Літвінової А.В. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 у складі колегії суддів: Літвіної Н.М., Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г. у справі №826/673/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві Ковальчука Олександра Юрійовича, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати нечинними та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчука О.Ю. про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) індексний номер 20111469 від 19 березня 2015 року, відкриття розділу в Державному реєстрі прав та внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 35131776 від 19 березня 2015 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчуком О.Ю., на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_6 );

- зобов`язати відповідачів внести зміни до Державного реєстру та реєстраційної справи, привести реєстр і вказану справу у відповідність.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження в справі в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 35131776 від 19 березня 2015 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчуком О.Ю., на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_6 ).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що для встановлення об`єктивної істини у справі та факту підробки заяв від імені співвласників будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , від свого імені та ОСОБА_4 , позивачем заявлено клопотання про виклик до суду вказаних осіб, як свідків, та призначення судової почеркознавчої експертизи, в задоволенні яких безпідставно відмовлено судами попередніх інстанцій.

Також позивачем в касаційній скарзі вказано, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності, здійснив реєстрацію права власності та видав свідоцтво без будь-яких на це підстав, оскільки у ОСОБА_6 відсутні будь-які документи та дозволи на здійснене нею самочинне будівництво.

У поданому відзиві ОСОБА_6 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У ході розгляду справи судами встановлено, що ОСОБА_6 звернулась до реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.02.2015, у відповідності до якої остання просила зареєструвати право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

До вказаної заяви додано такі документи:

- квитанції за державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- копію паспорту громадянина України ОСОБА_6 ;

- копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_6 ;

- копію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_1 від 10.04.2014;

- копію кваліфікаційного сертифіката відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури від 01.12.2014 серії АЕ №003477;

- копію технічного паспорту;

- копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 21.08.2014 №ІУ13;

- копію декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 24.07.2014 №ІУ44;

- копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії №049665 від 11.05.2012;

- копію інформаційної довідки від 16.09.2014 №ПБ-2014 №4676, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна;

- копію договору дарування ? частини жилого будинку від 28.10.2004;

- копію довідки від 10.02.2015 №01, видану товариством з обмеженою відповідальністю "Проектант";

- копію заяв ОСОБА_4 від 24.04.2014, ОСОБА_1 від 29.01.2014, ОСОБА_5 від 29.01.2014, ОСОБА_4 від 29.01.2014, ОСОБА_2 від 29.01.2014, ОСОБА_3 від 29.01.2014, ОСОБА_6 від 29.01.2014.

За результатами розгляду вказаних заяви та доданих до неї документів державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчуком О.Ю. прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.03.2015 №19774464, у зв`язку з тим, що заявником подано не всі документи, а саме: відсутня згода ОСОБА_4 на проведення реконструкції.

Надалі, у зв`язку з усуненням обставин, що були підставою для прийняття відповідного рішення, а саме: подання заяви ОСОБА_4 , державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчуком О.Ю. прийнято рішення про відновлення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 №2011001, а згодом рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.03.2015 №20111469, яким вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .

На підставі вказаного, державним реєстратором реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві Ковальчуком О.Ю. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №9096918 та видано свідоцтво про право власності від 19.03.2015 за індексним номером 35131776.

Вважаючи рішення від 19.03.2015 №20111469 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, що свідчить про правомірність оскаржуваного рішення від 19 березня 2015 року №20111469, яким вирішено провести державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій, справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення цієї справи).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується й з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.

Натомість, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувались реєстрації прав інших осіб, а не позивача.

Як убачається з установлених судами обставин справи та наведених у позовних вимогах, позивач оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень, яке фактично стосується права третьої особи на реконструйовану частину будинку, саме з підстав незгоди з фактом такої реконструкції, що, на думку позивача, призвело до порушення її права, як співвласника житлового будинку.

За таких обставин цей спір стосується не стільки правомірності дій суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації прав, скільки правомірності здійснення третьою особою реконструкції частини вказаного домоволодіння.

Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його приватноправового характеру.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному, зокрема, у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 та у постанові від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Керуючись ст. 343, 349, 354, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року скасувати.

Провадження у справі № 826/673/16 закрити.

Роз`яснити про право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді А.І. Рибачук

Л.В. Тацій