Справа № 420/5395/18
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5395/18
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Запорожана Д.В. та Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив: стягнути суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн., виплати за невикористану відпустку 18540,95 грн.; виплати на оздоровлення 12360,63 грн.; матеріальної допомоги 12360,63 грн.; надбавки за участь у АТО 13500,00 грн.; грошової компенсації за неотримане речове майно 14091,10 грн.; щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби 1491,63 грн; одноразової грошової допомоги при звільненні 142147,25 грн.; виплати у рахунок надбавки за вислугу років 3835,00 грн., що разом складає 259646,54 грн.; стягнути суму моральної шкоди у розмірі 62000 грн.; зобов`язати кадрові органи перерахувати вислугу років, надати відповідний наказ та внести зміни в грошовий атестат згідно наказу МОУ №260 від 11 червня 2008 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 14091, 00 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно; зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2018 році; грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік; матеріальну допомогу за 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 64% від посадового окладу начальника електротехнічної служби з 01 квітня по 16 квітня 2018 року; винагороду за безпосередню участь в АТО виходячи з розрахунку 4500 грн. з 01 квітня по 13 квітня 2018 року; надбавку за особливості проходження служби з 01 квітня по 16 квітня 2018 року відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 16 квітня 2018 року №108; стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 25000, 00 грн. моральної шкоди. В решті позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови в стягненні суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн. та одноразової грошової допомоги при звільненні 142147,25 грн. ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати в частині та стягнути суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн. та одноразову грошову допомогу при звільненні 142147,25 грн..

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач є військовослужбовцем та з 01 серпня 1974 року проходив військову службу.

20 грудня 2006 року позивача було знято з військового обліку за віком, а 13 серпня 2014 року поновлено на військовому обліку за власним бажанням.

Згідно довідки Білгород-Дністровського об`єднаного міського військового комісаріату від 04 вересня 2014 року №534 позивача з 17 серпня 2014 року призвано по частковій мобілізації на військову службу.

26 жовтня 2017 року, згідно виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого №14905 у позивача встановлені захворювання, пов`язані із проходженням військової служби, що підтверджується також свідоцтвом про хворобу №1461, де зокрема визначено, що позивач є обмежено придатним до військової служби.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №239 від 19 грудня 2017 року капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за віком.

Разом з тим, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №14 від 11 січня 2018 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що прибув до складу сил та засобів оперативно-технічного угруповання «Донецьк».

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №106 від 13 квітня 2018 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що вибув зі складу сил та засобів оперативно-технічного угруповання «Донецьк».

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №108 від 16 квітня 2018 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що здав справи та посаду 16 квітня 2018 року та вибув з пункту постійної дислокації. Крім цього, зазначеним наказом визначено:

«виплатити грошову компенсацію за 8 діб невикористаної основної щорічної відпустки за 2018 рік пропорційно прослуженому часу;

виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік;

виплатити матеріальну допомогу за 2018 рік для вирішення соціально-побутових питань; виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 14091,10грн.

виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 64% від посадового окладу начальника електротехнічної служби з 01 квітня по 16 квітня;

виплатити винагороду за безпосередню участь в АТО виходячи з розрахунку 4500 грн. з 01 квітня по 13 квітня 2018 року;

виплатити надбавку за особливості проходження служби з 01 квітня по 16 квітня 2018».

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що серед підстав надання спірної одноразової виплати звільнення за віком не значиться. Разом з тим, у наказі №108 від 16 квітня 2018 року такий вид виплати не передбачено, а доказів оскарження цього наказу позивачем не надано. Таким чином, відповідач обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для здійснення цього виду виплат при звільненні, що фактично позивачем і не заперечувалось при прийнятті наказу №108 від 16 квітня 2018 року. Крім того, суд першої інстанції вважав, що відповідачем було дотримано порядок виплати грошового забезпечення, у зв`язку із чим позовна вимога щодо стягнення суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн. задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції частково помилковими і такими, що частково не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в стягненні суми невиплаченого грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн. та одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 142147,25 грн., а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Преамбулою Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року

№2262-XII (далі Закон №2262-XII) визначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.9 Закону №2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

З наведеного можна дійти висновку, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, в разі звільнення зі служби за віком за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Водночас, при повторному звільненні зі служби особи вказаний 10-ти річний період служби, за наявністю якого особа може розраховувати на одноразову виплату, відраховується з дня останнього зарахування на службу та без урахування періоду попередньої служби (за винятком, якщо при попередньому звільненні особи не набули права на отримання такої грошової допомоги).

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 01 серпня 1974 року проходив військову службу (а.с.9 т.1).

Водночас, наказом Міністра оборони України від 14 березня 1994 року №0453 (а.с.119 т.1 ) позивача було звільнено з військової служби (загальна вислуга більше 21 року) за власним бажанням, а згідно наказу командира ВЧ А-1334 від 20 березня 1994 року №69 (а.с.120 т.1) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу на наказано виплатити одноразову грошову винагороду, передбачену наказом МО СРСР №530 від 1991 року.

З аналізу наведеного вбачається, що позивачем за період служби з 1974 року по 1994 рік вже було реалізовано право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі та порядку, визначеному станом на час звільнення зі служби в 1994 році.

Разом з тим, оскільки період служби позивача після призову по частковій мобілізації на військову службу в 2014 році та по дату звільнення (2017 рік) складає менше 10-ти років, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 станом на дату останнього звільнення не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, яка передбачена ст.9 Закону №2262-XII, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, визначеною в постанові від 19 вересня 2018 року справа №802/528/16-а.

В той же час колегія суддів зазначає, що позовні вимоги в частині виплати грошового забезпечення підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ст.1-2 Закону № 2011-XII).

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Положеннями ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до п.1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МОУ від 11 червня 2008 року №260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Наведені положення кореспондуються з п.242 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, за яким після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Крім того, відповідно до ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", згідно якої початком проходження військової служби вважається (в контексті спірних правовідносин) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), а закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

З аналізу наведеного можна дійти висновку, що діючим законодавством передбачено загальний, хронологічно визначений послідовний порядок звільнення особи з військової служби, складовими частинами якого є: прийняття наказу про звільнення; надходження вказаного наказу до військової частини; здача справи і посади; проведення повного розрахунку з військовослужбовцем, який звільняється; виключення зі списків особового складу військової частини; направлення на військовий облік до відповідного військового комісаріату.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що грошове забезпечення військовослужбовцю повинно бути виплачено в період часу саме до дня виключення зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення, враховуючи також ту обставину, що саме виключення з усіх видів забезпечення, до якого згідно Закону № 2011-XII належить також «грошове забезпечення», є кінцевою межею перебування військовослужбовця на службі.

Додатково слід зазначити, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №14 від 11 січня 2018 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що прибув до складу сил та засобів оперативно-технічного угруповання «Донецьк». А згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №106 від 13 квітня 2018 року капітан ОСОБА_1 вважався таким, що вибув зі складу сил та засобів оперативно-технічного угруповання «Донецьк».

З наведеного вбачається, що позивач в період з 11 січня 2018 року по 13 квітня 2018 року залучався до участі в проведенні АТО та перебував на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань, що свідчить про наявність підстав для виконання передбачених Законом №2011-XII гарантій щодо забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 грошовим забезпеченням за вказаний період.

Крім того, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Отже, враховуючи зазначені висновки Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що позивач мав обґрунтовані підстави для «законного очікування» виплати грошового забезпечення в період виконання службових обов`язків і до часу до виключення його зі списків особового складу військової частини, і з урахуванням наявної обґрунтованої законної підстави, якою зокрема є чинна норма ст.9 Закону №2011-XII, такі «законні очікування» підлягають правовому захисту.

Посилання відповідача на положення п.37.1.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МОУ від 11 червня 2008 року № 260, за якими особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які до дня отримання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби займають посади, на які були призначені, - до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за один місяць з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення (з урахуванням пункту 37.2 цієї Інструкції), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані положення з урахуванням обставин по даній справі суперечать положенням Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в контексті діяльності та гарантій держави щодо достатнього матеріального, грошового та інших видів забезпечення військовослужбовців, змісту ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в якій передбачено, що закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, та п.1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МОУ від 11 червня 2008 року № 260, де передбачено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Також, слід зазначити, що у пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy" № 36813/97).

З огляду на вказані висновки Європейського суду з прав людини, колегія суддів зазначає, що відмова відповідача у виплаті позивачу грошового забезпечення призвела до наслідків, що суперечать принципам Конвенції у світлі практики Суду, зокрема, рішенням у справах "Федоренко проти України" (№ 25921/02), Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98), (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Крім того, вказані посилання (на п.37.1.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам) колегія суддів не враховує також з тих підстав, що згідно акту проведення службового розслідування за фактом несвоєчасного виключення зі списків особового складу ВЧ капітана ОСОБА_1 (внаслідок тривалого здавання справ) встановлено, що порушення строку здачі посади позивачем виникло з причини не включення в наказ (від 27 грудня 2017 року №181) командира ВЧ інформації про призначення особи, яка повинна тимчасово прийняти посаду позивача.

З урахуванням вказаних обставин наказом від 26 січня 2019 року №294 (про результати службового розслідування) за недбале здійснення контролю щодо включення до наказів інформації про призначення особи, яка повинна тимчасово прийняти посаду позивача, старшому лейтенанту ОСОБА_2 нагадано про обов`язки служби.

Отже, з огляду на все вищезазначене у сукупності та враховуючи перебування позивача в період з 11 січня 2018 року по 13 квітня 2018 року в зоні АТО з метою виконання службових (бойових) завдань, а також ту обставину, що тривалий процес здачі позивачем справ мав місце внаслідок недбалого здійснення іншими особами контролю щодо включення до наказів інформації про призначення особи, яка повинна тимчасово прийняти посаду позивача, а не з вини ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошового забезпечення включно по день виключення зі списків особового складу ВЧ і усіх видів забезпечення, а саме по 16 квітня 2018 року включно, що свідчить про обґрунтованість позову в цій частині та належність поновлення порушених прав позивача шляхом саме зобов`язання відповідача провести виплату грошового забезпечення по 16 квітня 2018 року включно, а не стягнення спірного грошового забезпечення, оскільки розрахунок останнього відноситься до сфери обов`язків та повноважень відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи частково неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року скасувати в частині позовних вимог про виплату грошового забезпечення у розмірі 41319,35 грн., в задоволенні яких було відмовлено.

Прийняти по справі в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошового забезпечення задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення по дату виключення зі списків особового складу ВЧ і усіх видів забезпечення, а саме по 16 квітня 2018 року включно.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Запорожан Д.В. Танасогло Т.М.