Справа № 824/342/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/342/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький Василь Костянтинович

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

15 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Зозуля К.Т.,

позивача, представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року (м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не поновлення йому виплати пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області перерахувати розмір та поновити йому виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009 р. з урахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України та виплачувати на визначений пенсіонером банківській рахунок відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що до січня 1993 р. отримував пенсію за вислугу років. Надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії припинено.

29.11.2018 р. представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України. Однак, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №32471/09 від 19.12.2018 р. в поновленні виплати пенсії за вислугу років позивачу відмовлено.

Вважає протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо непоновлення виплати йому пенсії за вислугу років, оскільки вона порушує його право на пенсійне забезпечення. Вказував, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009, рішення Європейського суду з прав Людини у справі «Пічкур проти України» та рішення Верховного Суду України від 12.05.2015 р. у справі №21-180а15 були скасовані положення законодавства, що забороняли виплату пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а тому він має беззаперечне право на поновлення належних йому пенсійних виплат.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.03.2019 р. відкрито провадження у адміністративні справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257 - 263 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

З метою з`ясування всіх обставин у справі пунктом 4 вищевказаної ухвали суду, витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області матеріали пенсійної справи позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду першої інстанції відзив на адміністративний позов, відповідно до якого зазначав, що позивач перебував на обліку у відділі соціального забезпечення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Чернівці, як одержувач пенсії за вислугу років. Позивачу на підставі заяви від 01.12.1992 р. виплачено пенсію за 6 місяців, в зв`язку із виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль та 24.09.1993 р. прийнято на консульський облік в консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль. Відповідач зауважує, що угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення наразі не ратифіковано. Питання виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено договору у галузі пенсійного забезпечення, на даний час залишається не врегульованим. У зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії позивачу було припинено відповідно до вимог законодавства, що діяло до ухвалення рішення Конституційного суду України, а особовий рахунок було закрито. Відповідач також вказав, що подання заяви про поновлення виплати пенсії через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, законодавством не передбачено. На підставі викладеного, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.05.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо непоновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022, ) поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів починаючи з 29.11.2018 р.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7-А, м. Чернівці, 58022, ).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.05.2019 року змінити. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 07.10.2009 року з врахуванням компенсації втрати частини доходів із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 року відповідно до пенсійної реформи України та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ КБ "ПриватБанк"

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Отже, ніяких документів, крім заяви про поновлення виплати пенсії, позивач надавати не зобов`язаний. Крім того, вказав, що позивачу вже було призначено пенсію за вислугу років довічно. В заяві від 29.11.2018 року позивач ставить питання про поновлення виплати пенсії, а не про призначення. Пенсія, що призначена особі довічно, призначається один раз. Закон України №1058-VI не містить положень про можливість поновлення виплати пенсії шляхом призначення її знову.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 30.07.2019 року призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач, скористався своїм правом та надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу в якій посилається на те, що наявність обов`язку у Головного управління відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності подати заяву щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення №25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. Таким чином, відповідач на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується матеріалами справи. З 17.11.1992 р. позивач перебував на обліку у Відділі соціального забезпечення Виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів як одержувач пенсії та отримує пенсію за вислугою років (а.с. 14). 01.12.1992 р. позивач звернувся із заявою, в якій просив виплатити йому пенсію за шість місяців наперед у зв`язку з його виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль (а.с. 34). 13.03.1992 р. відділом соціального забезпечення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю пенсійну справу позивача закрито та виплачено пенсію за 6 місяців наперед (а.с. 35).

Окрім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль та 24.09.1993 р. прийнятий на консульський облік в Консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль (а.с. 19 на звороті). 29.11.2018 р. уповноважений представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області особисту заяву позивача про призначення/перерахунок пенсії за вислугу років, просив перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України (а.с. 13). Вказана заява була прийнята відповідачем 11.12.2018 р., що підтверджується відповідним штампом (а.с. 32).

Розглянувши звернення представника позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом №3247/09 від 19.12.2018 р. відмовило представнику позивача у поновленні виплати пенсії, оскільки Угоду між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення наразі не ратифіковано. Згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 р. №1566/11846 (далі Порядок), заява про поновлення виплати призначеної пенсії подається за встановленою формою пенсіонером особисто або його законним представником (тобто опікуном або піклувальником) до органу Пенсійного фонду України за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Подання заяви про поновлення виплати через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, законодавством не передбачено. Відповідач також зауважив, що з правомірним припиненням виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, позивача було знято з обліку. Відтак, наразі позивач не перебуває на обліку в Чернівецькому міському відділі обслуговування громадян (сервісному центрі).

Також, відповідно до п. 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Крім того, законодавством передбачено, що пенсія за вислугу років припиняється у разі зарахування на роботу, яка дає право на цей вид пенсії і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи. Отже, для поновлення виплати пенсії за вислугу років надаються документи, які підтверджують, що особа не працює на відповідних посадах (зокрема, трудову книжку).

Згідно п. 4.1 Порядку заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймається органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. При невиконанні зазначених вимог, підстав для поновлення виплати пенсії немає. Враховуючи викладене вище, заява представника позивача розглянута відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». У разі незгоди з результатами її розгляду, це питання може бути оскаржено в судовому порядку (а.с. 11-12). Вказана відмова направлена відповідачем на адресу представника позивача.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд керувався тим, що позивач з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 24.09.1993 р. мав право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористався тільки 29.11.2018 р., тобто з дня звернення його представника до пенсійного органу з відповідною заявою. Крім того суд першої інстанції зазначив, що для виплати інших надбавок, доплат та компенсацій відсутні підстави визначені законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р. Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ мало відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Таким чином, безумовно позивач як громадянин України має право на поновлення виплати призначеної їй пенсії.

Проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що позивач своєю трудовою діяльністю отримав право на пенсію, в тому числі і на її відновлення в Україні, суд приходить до висновку, що він має право на поновлення пенсії незалежно від місця його проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні пенсійної виплати. Відтак, позовна вимога в цій частині підлягала задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і звернутись до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати, про що зазначено постанові ВС від 08.08.2019 року у справі № 426/7157/16.

Крім того колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що підстави для поновлення позивачу виплати пенсії виникли з дати звернення до відповідача з заявою щодо поновлення пенсії, тобто з 29.11.2018 року. Позивач з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 24.09.1993 р. мав право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористався тільки 29.11.2018 р., коли через уповноваженого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просив перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 45 Закону 1058-IV, та те що із заявою про поновлення пенсії позивачу його уповноважений представник звернувся 29.11.2018 р., тому відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з 29.11.2018 р.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 20.02.2018року у справі 757/12134/14-а.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначає.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч. 1-2 ст. 42 цього Закону. Згідно ч. 2 ст. 42 Закону №1058-IV для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Положенням ч. 1 та 2 ст. 43 Закону №1058-IV передбачено, що перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої ст. 40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої ст. 40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до ст. 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ст. 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 р.

Відповідач у своєму листі (а.с.11-12) від 19.12.2018 року також правомірно звертає увагу позивача на те, що законодавством не передбачено, що пенсія за вислугу років припиняється у разі зарахування на роботу, яка дає право на цей вид пенсії і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи. Отже для поновлення виплати пенсії за вислугу років надаються документи, які підтверджують, що особа не працює на відповідних посадах.

Разом з цим суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що з часу виїзду за кордон та до часу поновлення, перерахунку чи призначення пенсії позивача на даний час могли змінитись обставини призначення пенсії за віком та підстави для її виплати. Таки м чином виникає питання перевірки дотримання позивачем (його представником) Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, наявність відповідної заяви та всіх необхідних документів, наявність повноважень відповідача щодо відновлення пенсійної справи та взяття позивача на облік. Таким чином відсутність вказаних обставини може бути підставою для призначення пенсії по новому.

Верховний суд у своїй постанові від 21.02.2019 року у справі №428/13508/16-а зазначив, що ГУ ПФУ на виконання доручення ПФУ та в порядку здійснення організації роботи управлінь Фонду, мало направити до уповноваженого управління ПФУ в районі, місті, районі у місті або об`єднаного управління заяву особи про поновлення пенсії за віком разом із доданими до неї документами, які були надіслані ПФУ до ГУ ПФУ для подальшого вирішення питання про поновлення пенсії, а у разі неможливості, призначення такої пенсії уповноваженим управлінням ПФУ.

Таким чином судова колегія апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку, що відповідачем порушене конституційне право позивача на соціальний захист, котре включає право на забезпечення у старості, а також відповідачем безпідставно не поновлено виплату пенсії позивачу, яка є основним джерелом існування, в розмірі, що забезпечує рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом, тому відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу не буде порушенням. Крім того з 2009 року по даний час пенсійне законодавство змінювалось, позивач має право на перерахунки пенсії, в тому числі і у зв`язку з її осучасненням відповідно до діючого пенсійного законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. №1282-XI (далі - Закон №1282-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Таким чином, Закон №1282-XI спрямований на підтримку купівельної спроможності населення України у зв`язку з подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XI індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 Закону №1282-XI визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про поновлення пенсії позивача з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Тож, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС від 08.08.2019 року у справі 426/157/16.

Також колегія суддів не приймає посилання позивача на статтю 46 Закону № 1058, частиною другою якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Крім того, припинення нарахування та виплати відбувалося на підставі чинного на той час законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 20.02.2018року у справі 757/12134/14-а, у постанові від 31.01.2019 року у справі 520/9721/16.

Підсумовуючи вище наведене судова колегія прийшла до висновку, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. З метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін та дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України здійснюється індексація грошових доходів, які не мають разового характеру, а саме пенсії, стипендії, оплата праці та інші.

Таким чином, суд першої інстанції обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, вірно зобов`язав відповідача поновити виплату пенсії позивачу шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Щодо вимоги позивача про перерахування розміру та поновлення виплати пенсії за вислугу років як дитині війни, судова колегія зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 р. №2195-ІV (далі Закон №2195-ІV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлює правовий статус дітей війни і визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону №2195-ІV, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону №1058-IV, непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розмір пенсії позивача повинен бути розрахований відповідно до норм, передбачених законодавством про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Разом з тим, особа, яка має статус дитини війни, має право на виплату підвищень до пенсії. Однак, судом не встановлено доказів, які б підтверджували статус дитини війни позивача. Відсутні такі докази в пенсійній справі позивача. Тому, суд першої інстанції вірно визначив, що в цій частині позовна вимога позивача не підлягає задоволенню.

Щодо посилання відповідача про необхідність подання заяви про поновлення виплати пенсії безпосередньо позивачем, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1.5 Порядку №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу як пенсіонером особисто, так і його законним представником, а тому представник позивача був уповноважений на звернення до органу Пенсійного фонду із відповідною заявою.

Щодо встановлення контролю виконання судового рішення, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 1 та 8 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що враховуючи наведену норму КАС України, на час розгляду справи відсутні підстави для встановлення контролю виконання судового рішення.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даному випадку позивачем не доведено обґрунтованість своїх доводів при вирішенні його апеляційної скарги, у свою чергу відповідачем обґрунтовано правомірність своїх дій щодо в цій частині вимог, які оскаржує позивач.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 жовтня 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.