Справа № 820/730/16
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року справа № 820/730/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року (повний текст складено 03 червня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 820/730/16 (суддя в 1 інстанції - Грищенко Є.І.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі - відповідач) про визнання дій щодо відмови в виплаті належних виплат неправомірними; зобов`язання вчинити певні дії, а саме: 1) надати довідку (встановленого зразку із необхідними відомостями із бухгалтерії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області) про заробітну плату для обчислення, нарахування в пенсійному фонді Московського району міста Харкова і призначення щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці; 2) зобов`язання нарахувати та виплатити у повному обсязі грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, які складаються на термін з 1 липня 2013 року по 31 грудня 2013 року, всього 301 календарних дні основної відпустки, 45 днів робочих та 165 календарних дні додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 вересня 2014 року; 3) зобов`язання здійснити відповідні розрахунки та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2014 рік та 2015 рік на підставі наявних у відповідача відповідних облікових даних; 4) зобов`язання здійснити відповідні розрахунки та виплатити заробітну плату за час з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року; 5) зобов`язання нарахувати та виплатити 10 місячних заробітних плат як судді у рахунок вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він у період з 13 листопада 1978 року по 27 лютого 2014 року працював на посаді судді Київського районного суду міста Донецька. У зв`язку з виповненням 65-ти років у січні 2014 року надав заяву до Вищої ради юстиції України про відставку. Постановою Верховної ради України від 12 листопада 2015 року був звільнений з посади судді Київського районного суду міста Донецька та наказом начальника ТУ ДСА України від 23 листопада 2015 року був відрахований зі штату суддів. У грудні 2015 року позивач звернувся до ТУ ДСА в Донецькій області із заявою про: надання довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці; здійснення відповідних розрахунків та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки по 31 грудня 2013 року; нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з лютого 2014 року по 23 листопада 2015 року; здійснення розрахунку та виплати заробітної плати за період з серпня 2014 року по 23 листопада 2015 року; нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі десяти заробітних плат, однак отримав письмову відмову у задоволенні всіх клопотань.

Позивач вважає, що відмова відповідача у задоволенні вищезазначених вимог є незаконною i протиправною.

Крім того, позивач зазначав, що відповідач надав йому довідку - виписку про те, що з 1 вересня 2015 року оклад діючого судді складає суму у розмірі 13780 грн., надбавка за вислугу років 80% судді складає суму у розмірі 11024 грн.

Позивач вважає, що зазначена довідка-виписка не відповідає встановленому зразку про доходи за весь час його роботи на посаді судді починаючи з 2000 року для обчислення та нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, оскільки на його думку вона не дає пенсійному фонду законних підстав для нарахування відповідного грошового утримання як судді у відставці.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року по справі № 820/730/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії був задоволений у повному обсязі.

Суд визнав неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови в виплаті позивачу всіх належних йому виплат, зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області надати ОСОБА_1 довідку (встановленого зразку із необхідними відомостями із бухгалтерії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області) про заробітну плату для обчислення, нарахування в пенсійному фонді Московського району міста Харкова і призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, які складаються на термін з 1 липня 2013 року по 31 грудня 2013 року, всього 301 календарних дні основної відпустки, 45 днів робочих та 165 календарних дні додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 вересня 2014 року, зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснити відповідні розрахунки та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2014 рік та 2015 рік на підставі наявних у відповідача відповідних облікових даних, зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснити відповідні розрахунки та виплатити ОСОБА_1 . заробітну плату за час з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року, зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу10 місячних заробітних плат як судді у рахунок вихідної допомоги.

Вказана постанова суду була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року вказані постанови судів попередніх інстанцій були скасовані, в задоволені позовних вимог позивачу було відмовлено.

Постановою Верхового Суду від 03 жовтня 2018 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 березня 2016 року, ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року та постанову Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року скасовано та передано справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року адміністративну справу передано на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у справі № 820/730/16 позовні вимоги було задоволено, внаслідок чого: визнано неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 вихідної допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - судді Київського районного суду м. Донецька, суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року, грошової компенсації за невикористаний 301 календарний день основної відпустки, невикористані 45 робочих та 165 календарних днів додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 серпня 2014 року за період 1 липня 1996 року по 31 грудня 2013 року, грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 1 січня 2014 року по 23 листопада 2015 року; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - судді Київського районного суду м. Донецька; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) здійснити відповідні розрахунки та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористаний 301 календарний день основної відпустки, невикористані 45 робочих та 165 календарних днів додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 серпня 2014 року за період 1 липня 1996 року по 31 грудня 2013 року; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 1 січня 2014 року по 23 листопада 2015 року; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) надати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) довідку (встановленого зразка із необхідними відомостями із бухгалтерії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області) про заробітну плату для обчислення, нарахування в пенсійному фонді Московського району міста Харкова і призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (місцезнаходження:84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Сторони у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду судового засідання, тому, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_1 з 13 листопада 1978 року по 27 лютого 2014 року працював на посаді судді Київського районного суду м. Донецька.

У січні 2014 року позивач зібрав та надіслав на адресу Вищої Ради Юстиції України документи із проханням про відставку по досягненню 65 років.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» за № 788-УІІІ від 12 листопада 2015 року позивач був звільнений з посади судді Київського районного суду м. Донецька та наказом начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України за № 163-к від 23 листопада 2015 року позивач відрахований зі штату суддів Київського районного суду м. Донецька Донецької області.

7 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до керівництва ТУ ДСА України в Донецькій області із проханням надати довідку відповідного зразку із бухгалтерії про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці для оформлення її в УПФУ Московського району м. Харкова та призначенні спеціальної пенсії як судді у відставці. Позивач також просив: здійснити відповідні розрахунки та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки згідно довідки Київського районного суду м. Донецька по 31 грудня 2013 року, відповідно до якої позивач має 301 календарний день основної відпустки, 45 робочих днів та 165 календарних днів додаткової відпустки; здійснити розрахунки в частині нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпустки за термін часу з лютого 2014 року по 23 листопада 2015 року; здійснити відповідні розрахунки та виплатити заробітну плату за час з серпня 2014 року по 23 листопада 2015 року. Також, позивач просив відповідача здійснити нарахування та виплатити належну позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, яке діяло на час його звернення із проханням про відставку, вихідну допомогу у розмірі 10-ти заробітних плат.

28 грудня 2015 року до трудової книжки позивача відповідачем був внесений запис за № 20 від 23 листопада 2015 року про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Донецька у зв`язку із поданням заяви про відставку.

В той же день позивач отримав від ТУ ДСА України в Донецькій області письмову відмову у задоволенні всіх його вимог, оформлену листом за вих. № 07-4187-15.

Крім того, відповідач надав позивачу довідку - виписку про те, що з 1 вересня 2015 року оклад діючого судді складає суму у розмірі 13780 грн., надбавка за вислугу років 80% судді складає суму у розмірі 11024 грн.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, а видану довідку знаходить як таку, що не відповідає встановленому зразку про доходи за весь час роботи на посаді судді починаючи з 2000р. для обчислення та нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, оскільки на його думку вона не дає пенсійному фонду законних підстав для нарахування відповідного грошового утримання як судді у відставці.

Відповідно до положень ст.1 Конституції України, України є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями ч.1 та ч. 2ст.22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного, конституційні права і свободи людини і громадянина безпосередньо гарантуються Основним законом, не можуть бути звужені або скасовані навіть при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

При цьому, п.14 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

На момент подання позивачем заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції, нормативно-правовим актом, що визначав правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів був Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ. (далі - Закон № 2453).

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону № 2453 (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Зокрема, ч. 1 ст. 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 47 Закону № 2453 незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

При цьому, ч. 6 ст. 47 Закону № 2453 було визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Так, згідно з ч. 1 ст. 109 Закону № 2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно ч. 3 ст. 109 Закону № 2453 заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 109 Закону № 2453, суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 109 Закону № 2453 за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Положеннями ч. 1 ст. 100 Закону № 2453 було встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм колегія суддів зазначає, що, на момент виникнення спірних правовідносин, звільнення судді у зв`язку з поданням ним заяви про відставку відбувалося за наявності двох взаємопов`язаних обов`язкових умов, а саме: наявності у судді стажу роботи визначеного в ч. 1ст. 109 Закону № 2453 та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, безстороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Колегією суддів було встановлено, що позивач мав обидві обов`язкові умови для його звільнення як судді у зв`язку з поданням ним заяви про відставку.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 вихідної допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - судді Київського районного суду м. Донецька та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою - судді Київського районного суду м. Донецька, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 109 Закону України № 2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Водночас, за правилами частин 2, 6 статті 111 Закону України № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом України № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України № 2453-VI , а саме: виключено статтю 136 даного Закону, якою було передбачено право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Згідно фактичних обставин, встановлених судами, ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року, тобто на час, коли положення про вихідну допомогу, передбачену статтею 136 Закону № 2453-VI, втратили чинність.

Позивач не був позбавлений права оскаржити протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, який, на його погляд, порушив його право на відставку, шляхом затягування процедури розгляду такого питання, до адміністративного суду.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова відповідача у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.

Водночас, посилання суду першої на те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, є помилковим, оскільки у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Крім того, рішення щодо неконституційності Закону України № 1166-VII в частині виключення статті 136 із Закону України № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Вищезазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №820/858/16.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо виплати позивачу суддівської винагороди колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання суддів.

Статтею 98 Кодексу законів про працю України встановлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно - правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначені Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Як встановлено колегією суддів, позивач з 13 листопада 1978 року по 23 листопада 2015 року працював на посаді судді Київського районного суду м. Донецька.

12 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді та 23 листопада 2015 року відрахований зі штату суддів Київського районного суду м. Донецька Донецької області.

Відповідний пакет документів на звільнення до Вищої Ради Юстиції позивачем надано у січні 2014 року, тоді як, суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу включно до серпня 2014року.

Колегією суддів було зазначено вище, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов`язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 Конституції України та ст. 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

За таких підстав, посилання відповідача на Указ Президента України від 14.04.2014 за № 405/2014 «Про ведення в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» як на підставу для невиплати належної позивачу суддівської винагороди, є безпідставними.

Також слід зазначити, що Розпорядження Вищого спеціалізованого суду України від 2 вересня 2014 року за № 27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам не може розповсюджуватись на позивача, оскільки на вказаний час, а саме: на час видання вказаного розпорядження 2 вересня 2014 року, особисто позивач вже не мав будь-яких повноважень виконувати свої професійні обов`язки, як суддя по здійсненню правосуддя, так як станом на 27 лютого 2014 року йому вже виповнилося 65 років.

Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітна плата - винагорода, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Позивач у встановлений чинним законодавством спосіб, своєчасно i у повному обсязі надав відповідні документи до Вищої Ради юстиції України для виходу у відставку з посади судді за віком, та не з його вини відставка Верховною радою України була прийнята лише через 22 місяці, а саме: 12 листопада 2015 року.

Крім того, у весь цей час позивач знаходився у штаті суддів Київського районного суду м. Донецька, який був i є підпорядкований територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області, і був звільнений з посади судді Київського районного суду м. Донецька наказом по територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Донецькій області тільки 23 листопада 2015 року.

Як вбачається iз запису у трудовій книжці позивача від 23 листопаду 2015 року останнього звільнено з посади судді Київського районного суду міста Донецька Київського району міста Донецька у зв`язку iз поданням зави про відставку.

Kpiм того, відповідно до вимог ст. 113 Закону України Верховної ради України за № 2453-VI від 7 липня 2010 року «Про судоустрій та статус суддів», суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шестидесяти п`яти років, тобто Верховна Рада України повинна була звільнити позивача саме 28 лютого 2014 року. А відповідно до вимог п.п. 4 зазначеного Закону України, у разі якщо суддю з будь-яких причин не було звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шестидесяти п`яти років.

Отже, позивач мав право на отримання належної йому суддівської винагороди до моменту його звільнення.

Як було встановлено колегією суддів та не заперечувалось відповідачем, остання виплата суддівської винагороди була здійсненна ОСОБА_1 за серпень 2014 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач мав право на отримання суддівської винагороди з вересня 2014 року по час його звільнення, а саме по 23 листопада 2015 року.

Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Згідно із частиною першою статті 134 Закону № 2453 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Колегія суддів зазначає, що з довідки Київського районного суду м. Донецька від 15 серпня 2014 року, вбачається що за період роботи позивач має:

З 1 липня 2001 року по 30 червня 2002 року - 1 календарний день основної відпустки;

З 1 липня 2002 року по 30 червня 2003 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2003 року по 30 червня 2004 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2004 року по 30 червня 2005 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2005 року по 30 червня 2006 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2006 року по 30 червня 2007 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2007 року по 30 червня 2008 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2008 року по 30 червня 2009 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2009 року по 30 червня 2010 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2010 року по 30 червня 2011 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2011 року по 30 червня 2012 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 1 липня 2012 року по 30 червня 2013 року - 30 календарних днів основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки;

З 01 липня 2013 року по 31 грудня 2013 року позивач має 15 робочих дні основної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки.

А всього (за період з 01 липня 1996 року по 31 грудня 2013 року) 301 календарний день основної відпустки та 45 робочих днів основної відпустки та 165 календарних днів додаткової відпустки.

Як було встановлено під час розгляду справи, сума компенсації за всі невикористані ОСОБА_1. дні щорічної відпустки згідно довідки Київського районного суду м. Донецька від 15 серпня 2014 року позивачу сплачена не була.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки згідно довідки Київського районного суду м. Донецька від 15 серпня 2014 року, а також компенсацію за невикористані дні відпустки з 01січня 2014 року по 23 листопада 2015 року, коли позивач продовжував займати посаду судді Київського районного суду м. Донецька до часу його звільнення.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для отримання позивачем належних йому виплат під час звільнення відповідно до положень Постанови КМУ від 07 листопада 2014 року № 595, якою був затверджений Тимчасовий Порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства (далі - Порядок № 595).

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» (далі - Указ № 405/2014) уведено в дію вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України.

На підставі статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII) періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу № 405/2014.

Колегією суддів було встановлено та підтверджено відповідачем, що будь-яких повідомлень про неможливість роботи у звичайному режимі на контрольованій території України в 2014 році від Київського районного суду м. Донецька не надходило.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» на підставі подань ДСА України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам (вх. № 913/0/1-14 від 29 серпня 2014 року, вх. № 10027/0/30-14 від 01 вересня 2014 року), розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 27/0/38-14 визначено територіальну підсудність справ Київського районного суду м. Донецька за Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Таким чином, враховуючи факт отримання позивачем суддівської винагороди з початку 2014 року по серпень 2014 року включно, а також розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 27/0/38-14, колегія суддів приходить до висновку, що позивач у 2014 році працював суддею Київський районний суд м. Донецька у звичайному режимі на контрольованій території України до визначення територіальної підсудності Київського районного суду м. Донецька, тобто до 2 вересня 2014 року.

Згідно з розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України»(далі - розпорядження №№ 1053-р, 1275-р відповідно) м. Донецьк, де територіально розташований Київський районний суд м. Донецька, входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей визначає Порядок № 595.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Пунктом 10 Порядку № 595 визначено, що видатки на забезпечення діяльності місцевих загальних судів, що здійснюють судочинство на контрольованій території Донецької та Луганської областей, у тому числі виплата суддівської винагороди та заробітної плати працівникам апаратів судів, здійснюються виключно через територіальні управління ДСА у Донецькій та Луганській областях.

Виходячи зі змісту пункту 3 Порядку № 595 застосування цього Порядку щодо виплати працівникам заробітної плати (грошового забезпечення, суддівської винагороди, інших передбачених законодавством виплат тощо) можливе виключно за період розміщення установи, з якою ці працівники перебували у трудових відносинах, на тимчасово неконтрольованій території України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач зібрав та надіслав на адресу Вищої Ради Юстиції України документи із проханням про відставку по досягненню 65 років у січні 2014 року, тобто під час роботи Київського районного суду м. Донецька у звичайному режимі на підконтрольній Україні території та до введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до вимог ст. 113 Закону № 2453-У1, який діяв на момент подачі позивачем заяви про його звільнення, ОСОБА_1 мав бути звільнений з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років, тобто 28 лютого 2014 року.

Відповідно до вимог п.п. 4 зазначеного Закону України, у разі якщо суддю з будь-яких причин не було звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років. Проте вказана норма не позбавляє його на отримання гарантованих соціальних гарантій судді щодо сплати суддівської винагороди, компенсації за невикористану відпустку тощо.

Колегія суддів зазначає, що не з вини позивача, він не мав змоги i можливості перевестися та/або бути відрядженим до іншого суду поза зоною АТО.

Так, до часу його звільнення із займаною посади Законом № 2453 та іншими нормативно-правовими актами не було встановлено механізму переведення або відрядження судді до іншого суду, який досяг шістдесяти п`яти років і не може здійснювати правосуддя через досягнення граничного віку у зв`язку з військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами.

Така процедура була встановлена лише Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ( ст. 55 Закону) та врегульована Рішенням Вищої Ради Правосуддя України «Про затвердження Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення)» від 24 січня 2017 року за № 54/0/15-17.

Таким чином є неприйнятними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1. до моменту його звільнення не вжив жодних заходів для переведення та/або прикріплення до іншого суду.

Колегія суддів наголошує, що застосування відповідачем Порядку № 595 не може звужувати гарантованих прав судді, наданих Конституцією та відповідними законами.

Враховуючи, що Порядок № 595 не має вищої юридичної сили ніж Конституція України та Закони України, відповідно до яких держава взяла на себе гарантії по виплаті суддівської винагороди, вихідної допомоги судді та виплаті компенсації за дні невикористаної відпустки незалежно від наявності окупованих територій, колегія суддів зазначає, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 . у їх виплаті на підставі п.3 Порядку № 595, діяв формально, без урахування наявності нормативно-правових актів, що мають вищу юридичну силу за Порядок № 595, хоча мав у наявності достатні законні підстави для здійснення таких виплат, чим порушив гарантії, встановлені статтею І Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 4 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, в зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Таким чином, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 23, 33, 139, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у справі № 820/730/16 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у справі № 820/730/16 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови в виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року, грошової компенсації за невикористаний 301 календарний день основної відпустки, невикористані 45 робочих та 165 календарних днів додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 серпня 2014 року за період 1 липня 1996 року по 31 грудня 2013 року, грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 1 січня 2014 року по 23 листопада 2015 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) здійснити відповідні розрахунки та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з вересня 2014 року по 23 листопада 2015 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористаний 301 календарний день основної відпустки, невикористані 45 робочих та 165 календарних днів додаткової відпустки, відповідно до наданої довідки Київського районного суду міста Донецька від 15 серпня 2014 року за період 1 липня 1996 року по 31 грудня 2013 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період з 1 січня 2014 року по 23 листопада 2015 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) надати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) довідку (встановленого зразка із необхідними відомостями із бухгалтерії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області) про заробітну плату для обчислення, нарахування в пенсійному фонді Московського району міста Харкова і призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (місцезнаходження: 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 2, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 551,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.В. Гайдар

Судді Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць