Справа № 620/2302/19
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 року Чернігів Справа № 620/2302/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Баргаміної Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області, в якому просить Головному управлінню ДФС у Чернігівській області припинити нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на позивача, а також внести зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів, оскільки позивач не зареєстрований ані як фізична особа-підприємець, ані як будь-який інший платник податків.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що з 1997 року по 2004 рік він займався підприємницькою діяльністю, але припинив її та був знятий з податкового обліку. Вказує, що згідно електронних ресурсів Міністерства юстиції він також не зареєстрований як фізична особа-підприємець, а під час розгляду справи № 620/4312/18 Чернігівським окружним адміністративним судом було направлено запит до Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, згідно відповіді якого, інформації про реєстрацію ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності не виявлено. Зазначає, що з 03.01.2007 працює в ТОВ «Компанія Спорттехніка», яке сплачує за нього єдиний соціальний внесок, а тому відповідач пред`явивши вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску вийшов за межі своїх повноважень.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач перебував на обліку в Чернігівській ОДПІ з 08.06.1995 по 23.07.2004, але не припинив станом на 06.09.2019 свою підприємницьку діяльність.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 18.10.2019 провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконною вимоги Головного управління ДФС у Чернігівській області до позивача № Ф-12413-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску; скасування вимоги Головного управління ДФС у Чернігівській області до позивача № Ф-12413-17 від 15.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску було закрито.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) згідно копії довідок ТОВ «Компанія Спорттехніка» від 01.08.2019 № 313 та № 314 працює в ТОВ «Компанія Спорттехніка» з 03.01.2007 по теперішній час (а.с. 14-15).

Згідно довідки форми ОК-7 від 29.08.2019 ТОВ «Компанія Спорттехніка» сплачує страхові внески за позивача, зокрема, за 2017-2019 роки (а.с. 40).

Головним управлінням ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-12413-17 від 08.11.2018 на суму 15819,54 грн. (а.с. 12).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.02.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 у справі № 620/4312/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування вимоги адміністративний позов задоволено в повному обсязі, визнано незаконною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області до ОСОБА_1 від 08.11.2018 № Ф-12413-17 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску (а.с. 17-23).

Вищевказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску було скасовано на підставі того, що суду не представлено доказів віднесення позивача до вичерпного переліку осіб - платників єдиного внеску.

Зокрема, Шостим апеляційним адміністративним судом було встановлено, що ОСОБА_1 припинив в 2004 році свою підприємницьку діяльність, у зв`язку з чим був знятий з відповідного обліку, а в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який був створений, 01.07.2004, дані про позивача, як СПД або реєстрації його припинення, відсутні.

В подальшому, Головним управлінням ДФС у Чернігівській області було сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року на суму 21030,90 грн. (а.с. 13).

Державною податковою службою України за результатами розгляду скарги позивача було прийнято рішення від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 скасовано, зобов`язано ГУ ДПС у Чернігівській області привести у відповідність інтегровану картку платника згідно вимог чинного законодавства (а.с. 53-55).

Згідно наданого суду витягу з інтегрованої картки платника станом на 17.10.2019, в останній відображено відповідне зменшення податкового боргу на 21030,90 грн., та водночас вбачається нарахування єдиного внеску за ІІ квартал 2019 року на суму 2754,18 грн. (а.с. 60).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону).

Пункт 3 частини першої статті 7 Закону передбачає, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону (в редакції, яка діяла до 31.12.2017) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, яка діє з 01.01.2018, вищевказана стаття передбачає, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абзац четвертий частини четвертої статті 25 Закону).

Згідно пункту 4 розділу IV Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 № 1124 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.02.2016 за № 178/28308 контролюючий орган при розгляді скарги перевіряє законність і обґрунтованість винесення вимоги або рішення, що оскаржується, і приймає рішення, яким, серед інших, скасовує в повному обсязі вимогу або рішення, що оскаржується, і задовольняє скаргу.

Як вже було встановлено судом, Державною податковою службою України за результатами розгляду скарги позивача було прийнято рішення від 05.09.2019 № 759/6/99-00-08-06-01, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 скасовано, зобов`язано ГУ ДПС у Чернігівській області привести у відповідність інтегровану картку платника згідно вимог чинного законодавства (а.с. 57-58).

Вказане рішення було прийнято, зокрема, на підставі того, що згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів у зв`язку з прийняттям рішення про припинення підприємницької діяльності (05.04.2004) позивача знято з обліку, як платника податків, про що зроблено відповідний запис в реєстраційних даних 23.07.2004 № 19769/10/28-115.

Разом з тим, згідно наданого суду витягу з інтегрованої картки платника станом на 17.10.2019, хоча й відображено відповідне зменшення податкового боргу на 21030,90 грн., водночас вбачається нарахування позивачу нового боргу зі сплати єдиного внеску за ІІ квартал 2019 року на суму 2754,18 грн. (а.с. 60).

Отже, дії з боку контролюючого органу щодо подальшого нарахування єдиного внеску позивачу, який не зареєстрований як фізична особа-підприємець, вчинені без законодавчо встановлених на те підстав.

В даному випадку, суд також вважає за необхідне застосувати положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За своїм змістом стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном, а відповідно до тлумачення й усталеної практики Європейського суду з прав людини (напр. рішення в справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства». «Іммобільяре Саффі» проти Італії», «East/West Alliance Limited» проти України». «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» тощо) в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції слід виокремлювати три норми: перша норма (перше речення першого абзацу) - має загальний характер і закладає принцип мирного володіння майном; друга норма (друге речення першого абзацу) - охоплює питання позбавлення права власності та визначає для цього певні критерії и умови; третя норма (другий абзац) - визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. При цьому, як підтверджується практикою Суду, друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-11). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Куиюглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірним тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення віл 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» п. 50, Series А N 98).

Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на володіння своїми грошовими коштами в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції є порушеним та підлягає відновленню.

В силу пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи, що вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 15.05.2019 № Ф-12413-17 скасовано Державною податковою службою України за результатами розгляду скарги позивача на підставі того, що позивача знято з обліку у зв`язку з прийняттям ним рішення про припинення підприємницької діяльності, однак відповідачем продовжується нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головне управління ДФС у Чернігівській області припинити нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та внести відповідні зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, 14000, ) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Чернігівській області припинити нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та внести відповідні зміни в інформаційну систему органів доходів і зборів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.10.2019.

Суддя Н.М. Баргаміна