Справа № 260/1286/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8953/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року, ухвалене суддею Іванчулинець Д.В. у м. Ужгороді о 14 год. 23 хв. у справі № 260/1286/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року № Ф-2462-50.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 листопада 2018 року отримала від відповідача вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 06.11.2018 року № Ф-2462-50. Однак, позивачка зазначила, що її підприємницька діяльність скасована на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 347 від 24.12.2003 року, а тому відомості про позивачку підлягали виключенню з відповідного Реєстру. Позивачка зазначає, що внаслідок неправомірних дій державного реєстратора позивачці помилково скеровано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року № Ф-2462-50, яку необхідно скасувати.

Позивачка вважає вимогу про сплату боргу з єдиного соціального внеску безпідставною. Захист порушеного права, на думку позивачки, можливий шляхом скасування вимоги про сплату боргу № Ф-2462-50 від 06.11.2018 року як протиправної.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року № Ф-2462-50.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, Головне управління ДФС у Закарпатській області, подавши апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про задоволення позову. Таку позицію відповідач пояснює тим, що позивачка перебуває на обліку в контролюючому органі, як фізична особа-підприємець. Станом на 31 жовтня 2018 року за позивачкою рахується заборгованість з єдиного соціального внеску у розмірі 15819,54 грн.

Відповідач вважає, що вказана вимога прийнята в спосіб, порядку та в межах повноважень органу ДФС визначених чинним законодавством України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що з 11 червня 1998 року позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 347 від 24.12.2003 року підприємницька діяльність позивачки скасована.

15 листопада 2018 року позивачка отримала від Головного управління ДФС у Закарпатській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року № Ф- 2462-50, у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені станом на 31 жовтня 2018 року.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі рішення виконавчого комітету № 347 від 24.12.2003 року скасовано державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця. При цьому, суд звернув увагу, що вчинення подальших дій щодо виключення позивачки з реєстрів та обліку у відповідних органах знаходиться поза межами поведінки позивачки.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Абзацами 1-3 частини 4 цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Розділом VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 врегульований порядок стягнення заборгованості з платників.

Відповідач на підставі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 надіслало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2462-50 від 06.11.2018 року у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені станом на 31.10.2018 року.

Апеляційний суд встановив, що підприємницька діяльність позивачки скасована за рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 347 від 24.12.2003 року.

При цьому, як видно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 24.06.2014 року проведена реєстраційна дія № 0026193 про включення позивачки до Єдиного державного реєстру як фізичної особи-підприємця.

Однак, з 2003 року по теперішній час позивачка заяв щодо повторної державної реєстрації чи перереєстрації як фізичної особи-підприємця державному реєстратору не подавала.

Станом на 24.12.2003 року (день припинення підприємницької діяльності позивачкою) порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності визначав Закон України «Про підприємництво» та Положення «Про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності», затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 740 від 25.05.1998 року (далі - Положення).

Згідно з статтею 8 Закону України «Про підприємництво» скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду в разі, зокрема, неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно з законодавством.

Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.

Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Скасування державної реєстрації позбавляє суб`єкта підприємницької діяльності статусу юридичної особи і є підставою для виключення його з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

Відповідно до пункту 33 Положення скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється органом державної реєстрації на підставі рішення суду (господарського суду) у разі неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 37 Положення скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі рішення суду (господарського суду) у випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 39 Положення реєстраційна справа суб`єкта підприємницької діяльності, державну реєстрацію якого скасовано, передається органом державної реєстрації до місцевої державної архівної установи в установленому порядку.

Апеляційний суд встановив, що державна реєстрація позивачки, як фізичної особи - підприємця скасована за рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 347 від 24.12.2003 року на підставі рішення господарського суду Закарпатської області від 11.12.2002 року у справі № 7/342.

Виходячи з встановлених обставин та наведених норм права, відомості про позивачку як фізичну особу-підприємця необхідно було виключити з відповідного Реєстру.

На користь цього твердження свідчить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року в справі № 260/1285/18, яким позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради в особі відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про визнання протиправним та скасування дії/запису державного реєстратора задоволено повністю та скасовано запис державного реєстратора № 0026193 від 24.06.2014 року про включення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказане рішення набрало законної сили 08 квітня 2019 року.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (пункт 61).

На думку апеляційного суду, невиправдана бездіяльність державних органів призвела до порушення прав особи внаслідок покладення на неї фінансового тягаря зі сплати єдиного соціального внеску через саму лише наявність у неї статусу підприємця, який всупереч її законним очікуванням, виявився не припиненим.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року в справі № 260/1286/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повний текст постанови складено 16.10.2019 року