Справа № 420/1516/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1516/19
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.
Дата і місце ухвалення 08.07.2019р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Федусика А.Г,
Шевчук О.А.,
за участю секретаря - Шепель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в яком просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні йому одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ №499 від 28.05.2008р. Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травм або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призначених на навчанні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб та ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей;

- скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців або інвалідності осіб, звільнених з військової служби про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене п. 46 протоколу від 26.10.2018р. №104;

- зобов`язати Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів Міністерству оборони України;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до постанови КМУ №499 від 28.05.2008р. Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травм або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призначених на навчанні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб та ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей" у сумі 86 175 грн. та надіслати рішення про призначення одноразової грошової допомоги до Одеського обласного військового комісаріату для видання наказу про виплату такої допомоги.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців або інвалідності осіб, звільнених з військової служби про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене п. 46 протоколу від 26.10.2018р. №104. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей". В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт посилався на те, що при зверненні позивача за призначенням одноразової грошової допомоги ним було порушено Порядок, затверджений постановою КМУ від 28.05.2008 року № 499, а саме, позивачем не надано документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язано з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

Зважаючи на зазначене апелянт вважає, що в даному випадку були відсутні підстави для прийняття Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги.

З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

12.09.2019 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач наказом Командуючого військами Одеського військового округу (по о/складу) №099-ПМ від 20.12.1997р. був звільнений з військової служби у запас за пунктом 46 підпункт «б» (а.с. 14).

Згідно Витягу з Протоколу №190 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 13.02.2012 року захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії (а.с. 15).

Відповідно з довідкою до Акту огляду МСЕК, виданою 21.05.2012 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням позивача, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії (а.с. 16).

19.07.2018 року позивач звернувся із заявою до Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності (захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії) (а.с.48).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно переліку додатків разом із заявою позивачем надано: копію довідки МСЕК 10ААА від 21.05.2012 року №946682, копію Витягу з Наказу від 31.12.1997 року №364 про виключення зі списків о/с частини, копію паспорта, копію Витягу з Протоколу №190 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 13.02.2012, довідку про участь у бойових діях від 12.07.2018 року №337 (а.с.53).

24.07.2018 року ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 підготовлено висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги старшому прапорщику у відставці ОСОБА_1 , у якому зазначено про те, що командування вважає, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.

За наслідком розгляду поданих документів, комісією Міністерства оборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення від 26.10.2018 року, оформлене Протоколом засідання Комісії, яким позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті заявленої допомоги (а.с. 55).

Вказане рішення мотивоване тим, що позивач був звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006р. №3597-VI "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 01.01.2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статі 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Листом від 15.11.2018 року вих. №8250 позивача повідомлено про прийняте рішення з порушеного ним питання (а.с. 56).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Міністерства оборони України, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходить з наступного:

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції Закону N 328-V від 03.11.2006 року, чинної на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності), у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 (чинною на момент звернення позивача за призначенням одноразової грошової допомоги) затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 2 вказаного Порядку установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331.

При цьому, вказаним Порядком визначено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно п. 3 зазначеного Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до довідки МСЕК, виданої ОСОБА_1 , інвалідність встановлено з 21.05.2012 року.

На момент встановлення позивачу інвалідності (21.05.2012 року) діяв Порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою КМУ від 28 травня 2008 р. № 499.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно п. 2 зазначеного Порядку, одноразова грошова допомога військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків виплачується у розмірі:

33-місячного грошового забезпечення - інвалідам І групи;

30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи;

27-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.

Згідно п. 3 Порядку 499, особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату (далі - уповноважений орган) такі документи:

заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності;

довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва);

копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;

довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності;

копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Згідно п. 7 Порядку 499, керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку.

Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

В даному випадку, підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги у рішенні Комісії Міністерства оборони України від 26.10.2018 року вказано те, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 року, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а первинна інвалідність встановлена до 01.01.2014 року.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №750/5074/17 викладено правову позицію, згідно з якою частиною шостою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції ст.16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

З огляду на зазначене судом першої інстанції вірно встановлено, що виникнення права на отримання допомоги ставиться в залежність від дати звільнення особи лише щодо військовослужбовців строкової служби, а стосовно інших категорій військовослужбовців особливостей щодо дії норми у часі не встановлено.

Системний аналіз правових норм у редакції, чинній на час встановлення позивачу інвалідності, дає підстави для висновку, що застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» саме в даному випадку, пов`язується з днем встановлення інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби або пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція вкладена в постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 288/349/17, а також від 07.02.2019 у справі №816/1266/16, від 03.10.2019 року у справі №127/5911/16-а.

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової допомоги з моменту встановлення йому групи інвалідності.

З огляду на зазначене відмова позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності) є неправомірною.

У відзиві на позовну заяву, а також в апеляційній скарзі Міністерство оборони України посилалось на те, що при зверненні за виплатою зазначеної допомоги ОСОБА_1 було порушено вимоги Порядку № 499 від 28.05.2008 року, а саме, не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

Однак, колегія суддів звертає увагу на той факт, що вказані обставини не були вказані у рішенні від 26.10.2018 року в якості підстави для відмови позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Слід зазначити, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку саме тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що належним способом захисту порушених прав в даному випадку є саме визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень - Міністерства оборони України, оскільки відмова у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги оформлена саме у формі рішення від 26.10.2018 року - акта індивідуальної дії, який і спричиняє настання юридичних наслідків для позивача.

Крім того, згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, "ефективний засіб правого захисту" можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Слід зазначити, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Крім того, слід зазначити, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що для належного правового захисту порушених прав позивача в даному випадку необхідним є задоволення позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до ст.16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей, чинного на час встановлення позивачеві інвалідності.

При цьому, з огляду на те, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення став висновок відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги, а питання визначення розміру виплати відповідачем не досліджувалось та конкретне рішення не приймалось, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що сума одноразової грошової допомоги повинна бути визначена відповідачем при прийнятті рішення про виплату одноразової грошової допомоги та відноситься до його компетенції.

В ході апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Таким чином, дана справа відноситься до справ незначної складності.

Згідно п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, визначених цим пунктом.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Повний текст виготовлено та підписано 16.10.2019 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук