Справа № 620/1665/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1665/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Лічевецького І.О.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): ОСОБА_1 ,

від відповідача: Балишев М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 11970-51 від 07 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані, зокрема тим, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, записи про нього відсутні та підприємницьку діяльність він не здійснює, у зв`язку з чим відповідач не мав правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення та нарахування заборгованості по єдиному внеску.

Проте, суд першої інстанції вказаних обставин не встановив та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що податкова вимога відповідає нормам законодавства, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин, відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду без змін.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги викладені в апеляційній сказі та відзиві на апеляційну скаргу відповідно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 07 листопада 2018 року на відповідачем було прийнято та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11970-51 У у розмірі 15819,54 грн. Вказаною вимогою відповідач повідомив позивачу про те, що згідно з даними інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31 жовтня 2018 року він має заборгованість зі сплати єдиного внеску у вказаному розмірі, яку необхідно сплатити протягом десяти календарних днів з дня її отримання. Також, позивачу було роз`яснено право на оскарження вказаної вимоги у разі незгоди.

Не погодившись із прийнятою контролюючим органом вимогою про сплату недоїмки єдиного та вважаючи, що відповідач не мав жодних правових підстав для її винесення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він фактично не здійснює підприємницьку діяльність та разом з цим, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, записи про нього відсутні. За таких обставин, позивач переконаний, що у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування йому заборгованості по єдиному внеску.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції на підставі поданого відповідачем до суду відзиву на позовну заяву та доданих до нього доказів, встановив, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець у виконавчому комітеті Ніжинської міської ради Чернігівської області 11.11.1996, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, номер запису про включення відомостей про фізичну особу - підприємця до єдиного державного реєстру 123, код основного виду економічної діяльності 52.62.2- Роздрiбна торгiвля на ринках. На обліку в Ніжинської ДПІ фізична особа - підприємець ОСОБА_1 перебуває з 11.11.1996, реєстраційний номер в Ніжинській ДПІ - № 7731.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що станом на 26.06.2019 ОСОБА_1 обліковується в Ніжинській ДПІ Ніжинського управління ГУ ДФС у Чернігівській області, стан - 0 (платник податків за основним місцем обліку ).

Отже, оскільки позивач не припинив свою підприємницьку діяльність, в інформаційній картці платника ІС «Податковий блок», по коду платежу 71040000 (єдиний соціальний внесок) 31.10.2018 було нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. (704,00 грн. х 12 міс. = 8448,00 грн.) та за 1, 2, 3 квартали 2018 року (819,06 грн. х 9 міс. = 7371,54 грн.), всього в сумі 15819,54 грн.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ГУ ДФС у Чернігівській області є правомірними, а оскаржувана вимога є такою, що відповідає нормам законодавства і не підлягає скасуванню.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про таке.

Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону № 2464, які набули чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність. Дія Закону № 2464 поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної зі збором та веденням обліку єдиного внеску.

Платниками єдиного внеску відповідно до пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини другої статті 6 закону № 2464).

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх дальності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. З 2017 року у разі, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого, цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону № 1774).

Отже, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464), визначено платниками єдиного внеску.

Водночас, як стверджує позивач він не є платником єдиного внеску та відповідно не має обов`язку щодо його сплати, оскільки підприємницьку діяльність не здійснює та не зареєстрований у встановленому законом порядку як фізична особа підприємець.

Вирішуючи вказаний спір з урахуванням наведених доводів апелянта, колегія суддів зазначає про таке.

Приписами п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі ЗУ № 755-4) єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Витяг з Єдиного державного реєстру (далі - витяг) - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі (п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 755-4).

Державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до приписів ст. 4 вказаного Закону державна реєстрація базується на таких основних принципах, зокрема:

1) обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі;

2) публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення;

7) об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі.

Приписами ч. 4 ст. 9 вказаного Закону встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця:

1) прізвище, ім`я, по батькові;

2) дата народження;

3) реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта).

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що особа набуває статусу фізичної особи-підприємця після проведення державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Разом з цим, інформація про офіційне засвідчення відповідного факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою розміщена у Єдиному державному реєстрі.

У свою чергу, колегією суддів під час апеляційного розгляду даної справи на підставі даних Витягу (що був виданий Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, та засвідчений адміністратором ЦНАП Ніжинської МР Чернігівської області) встановлено, що в Єдиному державному реєстрі записів відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - не знайдено.

Також, з метою перевірки достовірності відповідних даних судом апеляційної інстанції було здійснено запит на отримання відомостей про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Проте, таких відомостей у Єдиному державному реєстрі не знайдено.

При цьому, судова колегія суддів критично ставиться до посилання суду першої інстанції на інформацію, що розміщена в інформаційних базах податкового органу, оскільки, відповідно до приписів Податкового кодексу України інформаційні бази даних, що використовуються контролюючими органами, є засобом для збереження та опрацювання податкової інформації, зібраної відповідно до статей 72 та 73 Кодексу, проте не є належним та допустимим доказом, що підтверджує факт набуття/припинення статусу підприємця фізичною особою та відповідно статус платника єдиного внеску.

Разом з цим, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець у виконавчому комітеті Ніжинської міської ради Чернігівської області 11.11.1996, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, номер запису про включення відомостей про фізичну особу - підприємця до єдиного державного реєстру 123, код основного виду економічної діяльності 52.62.2- Роздрiбна торгiвля на ринках, оскільки матеріали справи такої виписки не містять. Тобто, встановлені судом обставини не підтверджені жодними доказами.

Також, матеріали справи не місять належних, достатніх та допустимих доказів, що підтверджують факт перебування позивача на обліку в Ніжинської ДПІ як фізичної особи - підприємеця, так само як і факт того, що станом на 26.06.2019 ОСОБА_1 обліковується в Ніжинській ДПІ Ніжинського управління ГУ ДФС у Чернігівській області, стан - 0 (платник податків за основним місцем обліку ).

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, матеріали справи не місять жодних доказів про те, що позивач є фізичною особою-підприємцем та має статус платника податків єдиного внеску.

Натомість, наявними у справі належними та достовірними та допустимими доказами підтверджується, що позивач не має статусу фізичної особи-підприєця, у зв`язку з відсутністю даних щодо його державної реєстрації набуття/припинення відповідного статусу.

Відповідачем, у свою чергу, жодних доказів на спростування відповідної інформації та доведення правомірності прийнятого рішення (вимоги про сплату боргу) суду не надано.

При цьому, судова колегія зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який останнім в даному випадку не виконаний.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, за наведених обставин та враховуючи, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано обґрунтованих доказів на спростування доводів позивача та підтвердження правомірності прийнятого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а оскаржуване рішення податкового органу - скасуванню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також повністю спростовуються наявними у справі доказами та доводами апелянта.

Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи відповідне питання, колегія суддів виходить з того, що під час звернення до суду з адміністративним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. та відповідно за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції - 1152,60 грн.

З огляду на зазначене та враховуючи, що вимоги позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1920,40 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 11970-51 від 07 листопада 2018 року Головного управління ДФС у Чернігівській області на суму 15819,54 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) з Головного управління ДФС у Чернігівській області (, місцезнаходження: вул.Реміснича, буд.11, м.Чернігів, 14000) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Лічевецький