Справа № 826/1709/14
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/1709/14

адміністративне провадження №К/9901/4563/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Гусака М.Б., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я.В.,

учасники судового процесу:

представники позивача: Саленко В.Ю., Сухаревський В . М.,

представник відповідача: Шпінь В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2014 року (суддя Васильченко І.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року (головуючий суддя Парінов А.Б., судді Грибан І.О., Губська О.А.) у справі №826/1709/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Біохімічних Технологій" до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Біохімічних Технологій" (далі по тексту - позивач, ТОВ «ІБТ») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача №, №, № від 27 січня 2014 року та № від 29 січня 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Вирішуючи спір, суди встановили, що посадовими особами відповідача було проведено планову виїзну перевірку ТОВ «ІБТ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року, валютного та іншого законодавства за період 1 жовтня 2010 року по 31 грудня 2012 року, за наслідками якої складено акт № 6/26-57-22-01-10/33789240 від 16 січня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення:

- пп. 14.1.27, пп.14.1.228 п. 14.1 ст. 14, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8,п.п. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138, пп.139.1.1, пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПК України, а саме завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування в сумі 17 842 682,00 грн., у тому числі за 4 квартал 2010 року в сумі 1991481,00 грн., І квартал 2011 року у сумі 2123170,00 грн., ІІ квартал 2011 року у сумі 1958792,00 грн., ІІІ квартал 2011 року у сумі 1731212,00 грн., ІV квартал 2011 року у сумі 2679507,00 грн., І квартал 2012 року у сумі 1839630,00 грн., ІІ квартал 2012 року у сумі 1561273,00 грн., ІІІ квартал у сумі 1724189,00 грн. та ІV квартал 2012 року у сумі 2233428,00 грн.;

- пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України, а саме заниження податку на додану вартість на загальну суму 586885,00 грн., в тому числі по періодах: за серпень 2012 року у сумі 215810,00 грн., за вересень 2012 року у сумі 205187,00 грн., за жовтень 2012 року у сумі 2185,00 грн. та листопад 2012 року у сумі 163703,00 грн.;

- ст.109, ст. 110, п.п 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, ст. 171 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб у сумі 2426,25 грн.;

- п.2.6, п. 2.8 та п. 3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення №637).

На підставі вказаного акта перевірки контролюючим органом винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 27 січня 2014 року № форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість, в розмірі 733606,25 грн., в т.ч. за основним платежем - 586885,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 146721,25 грн.;

- від 27 січня 2014 року № форми «П», яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 17842682 грн.;

- від 27 січня 2014 року № форми «С», яким застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення Положення №637;

- від 29 січня 2014 року № форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, в розмірі 2954,13 грн., в т.ч. за основним платежем - 2426,25 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 527,88 грн.

Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вказав на недоведеність висновків контролюючого органу щодо використання отриманих позивачем кредитних коштів на спорудження основних фондів, натомість, ТОВ «ІБТ» належними та допустимими доказами підтвердило факт отримання цільової позики з метою поповнення обігових коштів та використання для придбання товарів, сплати різних адміністративних витрат.

З приводу встановленого за наслідками проведеної перевірки перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касі, суди вказали на те, що застосовані за вказане порушення штрафні санкції за своєю природою є адміністративно-господарськими санкціями, граничним строком застосування яких є один рік з моменту вчинення відповідного порушення. Враховуючи, що недотримання позивачем вимог Положення №637 відбулось у 2010 році, суди дійшли висновку про недопустимість притягнення ТОВ «ІБТ» до відповідальності поза межами гранично допустимого строку.

Суди погодились із позицією позивача, що у взаємовідносинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які мають статус суб`єктів підприємницької діяльності, позивач не виступає в якості податкового агента, а тому висновок контролюючого органу про обов`язок ТОВ «ІБТ» утримати і перерахувати податок з доходів фізичних осіб є неправомірним. Також суди вказали, що позивачем надавались податкові накладні, якими в повній мірі підтверджено сформовано податковий кредит у період з серпня 2012 року по листопад 2012 року.

Не погодившись з рішеннями судів, Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує, що ТОВ «ІБТ» фактично використовувало отримані кредитні кошти на будівництво основних засобів (об`єкт незавершеного виробництва, завод по виробництву медпрепаратів, розташований за адресою: м. Обухів, вул. Київська, 127), тому при нарахуванні відсотків позивач мав проводити дооцінку об`єкту незавершеного виробництва на всю суму нарахованих відсотків по кредиту (позиках) з наступної їх амортизацією. Також, контролюючий орган вважав правильними висновки щодо заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб, оскільки відповідними фізичними особами не було надано виписку або витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про їх реєстрацію як суб`єктів підприємницької діяльності. З підстав ненадання ТОВ «ІБТ» оригіналів первинних документів на підтвердження сформованого податкового кредиту за період з серпня по листопад 2012 року скаржник також наполягав на правильності своїх висновків про його завищення.

У запереченнях на касаційну скаргу позивач заперечував проти її задоволення, наголосивши на правомірності висновків судів попередніх інстанцій. ТОВ «ІБТ» вказало на те, що фактично подана відповідачем касаційна скарга цитує висновки акта перевірки та не містить жодних обґрунтувань щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. З приводу посилань скаржника на ненадання позивачем оригіналів первинних документів, позивач наполягає на тому, що податкові накладні за спірний період надавались до перевірки. Також зауважено, що всупереч приписам чинного законодавства контролюючий орган в ході перевірки не надсилав платнику податків жодних запитів щодо надання документів, яких не вистачає.

У судовому засіданні представником Головного управління ДФС у м. Києві заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Розглянувши вказане клопотання, на підставі статті 52 КАС України, колегією суддів здійснено заміну Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві її правонаступником - Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Крім того, представник відповідача підтримав вимоги касаційної скарги та просив її задовольнити з підстав, у ній зазначених.

Представники позивача у судовому засіданні заперечували проти задоволення касаційної скарги, вважаючи рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Підставою для прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 27 січня 2014 року № форми «П», яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 17842682 грн., стали висновки контролюючого органу про помилкове віднесення позивачем відсотків за позикою до складу витрат, замість віднесення цих відсотків до балансової вартості основних засобів та амортизації.

Суди попередніх інстанцій встановили, що між ТОВ "Компанія з управління активами Інститут портфельних інвестицій", яке діє в інтересах та за рахунок Венчурного закритого недиверсифікованого пайового інвестиційного фонду "Дивіденд" (позикодавець), з однієї сторони, та ТОВ "ІБТ" (позичальник), з другої сторони, укладалися договори позики № П-23/09/09-01 від 23 вересня 2009 року, №П-06/10/09-01 від 6 жовтня 2009 року, № П-09/09/10-01 від 9 вересня 2010 року, № П-14/04/10-01 від 14 квітня 2010 року, № П-26/09/11-01 від 26 вересня 2011 року, сума позики за якими становила 6118000 грн., 3000000 грн., 5000000 грн., 5000000 грн., 5000000 грн. відповідно. Згідно з додатковими угодами до договорів №П-23/09/09-01, №П-06/10/09-01, №П-14/04/10-01, №П-09/09/10-01 (том 2 а.с.12, 17, 22, 27) сторони встановили, що проценти за користування грошовими коштами встановлюються у розмірі 39 (тридцять дев`ять) процентів річних від фактично наданої суми позики. Відповідно до підпункту 2.2 договору №П-26/09/11- 01 від 26 вересня 2011 року сторони при його укладенні домовились про встановлення проценту за користування позикою у розмірі 39% річних від фактично наданої суми позики.

Зазначеними договорами також встановлено, що грошові кошти в межах позики надано з метою поповнення обігових коштів. Ці обставини не заперечувались і контролюючим органом відповідно до акта перевірки. Разом з тим, відповідач вважав, що фактично зазначені кошти були спрямовані на спорудження основних фондів.

У спірний період діяли як положення Закону України "Про оподаткування з прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР (далі - Закон №334/94-ВР), так і Податкового кодексу України (далі - ПК України).

За приписами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону №334/94-ВР платник податку відносить до складу валових витрат суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати на придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону №334/94-ВР до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов`язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв`язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Відповідно до абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону №334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України визначено, що до складу витрат, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, відносяться витрати операційної діяльності, що включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати.

Згідно з підпунктом 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов`язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Не включаються до складу витрат витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності, витрати, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України).

Відповідно до пункту 3 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 415 від 28 квітня 2006 року, капіталізація фінансових витрат - включення фінансових витрат до собівартості кваліфікаційного активу; кваліфікаційний актив - актив, який обов`язково потребує суттєвого часу для його створення.

Враховуючи наведені законодавчі положення, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відсотки за кредитами включаються до складу витрат суб`єкта господарювання лише в тому випадку, якщо витрати не включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. За таких обставин, з`ясуванню підлягає питання, чи витрачались отримані позивачем в якості кредиту кошти на придбання (створення) основних засобів.

Так, суди попередніх інстанцій з посиланням на первинну документацію, що міститься в матеріалах справи, встановили факт використання отриманих позивачем відповідно до договорів цільової позики грошових коштів у межах здійснення господарської діяльності для придбання товарів, сплату адміністративних витрат (оплата праці та внески на соціальні заходи, плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банку, винагорода за консультаційні, інформаційні, аудиторські послуги тощо).

При цьому колегія суддів зауважує, що ні під час перевірки, ні у судових засіданнях відповідач не мав претензій до зазначеної первинної документації.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність з боку відповідача, всупереч положенням частини другої статті 77 КАС України, своєї позиції щодо використання отриманих за договорами позики коштів на спорудження основних фондів.

Щодо ненадання до перевірки первинної документації, на підставі якої було сформовано позивачем податковий кредит за період з серпня по листопад 2012 року, а також доказів реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як суб`єктів підприємницької діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (абзац перший пункту 44.6 статті 44 ПК України).

Таким чином, ненадання платником податків контролюючому органу первинних документів у встановлені законом строки має наслідком встановлення відсутності таких документів на час складення податкової звітності.

Водночас, станом на час проведення перевірки та складання акта (з 16 грудня 2013 року по 16 січня 2014 року) діяли Методичні рекомендації щодо оформлення акта (довідки) про результати планової/позапланової виїзної перевірки з дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, затверджені наказом ДПА України від 11 вересня 2008 року №584 (далі - Методичні рекомендації).

Так, положення зазначених Методичних рекомендацій передбачають, що у разі ненадання посадовими особами певних документів на вимогу перевіряючих, працівником підрозділу, відповідального за проведення перевірки, складається письмовий запит на надання необхідних документів, який вручається суб`єкту господарювання (його посадовій особі). Якщо в подальшому суб`єктом господарювання не надано відповідні документи, в акті перевірки вказується перелік таких документів та реквізити запиту на їх надання.

Долучений до матеріалів справи акт перевірки не містить відомостей про складання такого запиту із зазначенням переліку ненаданих платником податку документів. Не містять посилань на складання і направлення такого запиту відповідно до вимог зазначених Методичних рекомендацій і апеляційна та касаційна скарги, що подавались контролюючим органом. Натомість, відповідач обмежується лише загальними посиланнями на неподання таких документів.

В той же час, позивач наполягає, що як податкові накладні, так і свідоцтва фізичних осіб-підприємців були надані як під час перевірки, так і до суду під час розгляду справи.

Суди попередніх інстанцій встановили, що під час перевірки контролюючим органом детальний перелік наданих позивачем до перевірки первинних документів не складався, у зв`язку з чим правильно визнали довід позивача про надання ним спірних документів до перевірки, в тому числі й тих, які він надав суду, не спростованим.

За таких обставин колегією суддів відхиляються посилання скаржника, викладені у касаційній скарзі, на ненадання ТОВ «ІБТ» станом на момент перевірки оригіналів первинних документів, які б підтверджували податковий кредит, та документів щодо державної реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як суб`єктів підприємницької діяльності, оскільки жодних доказів, таких як: акта засвідчення факту відмови у наданні документів, опис отриманих документів тощо, у підтвердження власних доводів відповідачем надано не було.

На переконання колегії суддів, невиконання контролюючим органом встановленої законом процедури щодо належного фіксування факту ненадання платником податків на вимогу перевіряючих відповідних первинних документів унеможливлює застосування у такому разі положень статті 44 ПК України, враховуючи також приписи підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 ПК України.

Так, позивачем до матеріалів справи долучені податкові накладні, складені за період з серпня по листопад 2012 року (том 1 а.с.62-150), а також докази реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як суб`єктів підприємницької діяльності (том 1 а.с.151-160). За наслідками дослідження зазначеної первинної документації суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо правомірності сформованого позивачем кредиту та наявність підстав для застосування положень підпункту 177.8 статті 177 ПК України в частині відсутності у ТОВ «ІБТ» обов`язку утримання податку на доходи фізичних осіб.

Щодо правомірності висновків судів попередніх інстанцій про скасування податкового повідомлення-рішення № від 27 січня 2014 року, колегія суддів наголошує на тому, що подана скаржником касаційна скарга взагалі не містить жодних обґрунтувань щодо порушення судами норм матеріального та процесуального права у зазначеній частині, а тому, згідно з положеннями частини першої статті 341 КАС України, судові рішення у цій частині не переглядаються.

Колегія суддів також зазначає, що доводи касаційної скарги не містять інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у відзиві на адміністративний позов, апеляційній скарзі та з урахуванням яких суди попередніх інстанцій вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі статті 11 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Відповідач у касаційній скарзі просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів здійснення господарських операцій позивачем, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною другою статті 341 КАС України.

В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 344, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у справі №826/1709/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

М.Б. Гусак

І.Л. Желтобрюх ,

Судді Верховного Суду