Справа № 160/6767/19
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2019 року Справа № 160/6767/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Бурцевій Я.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправною бездіяльності, -
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція, відповідач), в якій позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині розгляду заяви ОСОБА_1 про відпустку від 27.06.2019 року та повідомлення ОСОБА_1 результатів розгляду, що порушило право позивача на відпочинок.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є державним службовцем, проходить державну службу з 27.12.2011 року, працює на посаді керівника Державної Азовської морської екологічної інспекції України. За погодженням з відповідачем отримав щорічну відпустку з 27.12.2018 року по 27.01.2019 року включно. Станом на 27.12.2018 року (перший день відпустки) позивач знаходився на амбулаторному лікуванні, перебуваючи у відпустці - знову захворів, знаходився на амбулаторному лікуванні з 23.01.2019 року по 27.01.2019 року включно, що засвідчено листками непрацездатності. 27.06.2019 року засобами поштового зв`язку звернувся до в.о. керівника Держекоінспекції Яковлєва І.О. із заявою про перенесення відпустки в порядку статті 11 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з настанням тимчасової непрацездатності, засвідченої належним чином з 08.07.2019 року. Зазначає, що на момент звернення до суду його заяву не розглянуто, наказу про перенесення відпустки на його адресу не направлено. Посилається на те, що ненадання працівникові щорічних відпусток у визначені законодавством терміни є грубим порушенням законодавства про працю, за що роботодавця в установленому порядку може бути притягнуто до відповідальності. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки в разі їх невикористання, а тому якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за декілька попередніх років, він не втрачає право на її використання.
Ухвалою суду від 22.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків. 25.07.2019 року недоліки позовної заяви позивачем усунуто.
Ухвалою суду від 30.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне провадження.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідачем отримано заяву ОСОБА_1 від 27.06.2019 року, у якій позивач повідомив Держекоінспекцію про волевиявлення використати право на відпустку тривалістю 5 календарних днів у період з 08.07.2019 року. Вказана заява отримана відповідачем за тиждень до настання бажаного ОСОБА_1 періоду відпустки. Використати право на відпустку позивач вирішив паралельно перебуваючи на лікарняному, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідач зазначає, що державний службовець не може перебувати на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю і в цей же період заявляти питання про надання відпустки. Крім того, ОСОБА_2 викликався 01.07.2019 року до Держекоінспекції у зв`язку зі службовою необхідністю, але так і не прибув. Відповідач вважає, що порушення права позивача на відпустку Держінспекцією не допущено.
Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що відсутність будь-якої візи на заяві від 27.06.2019 року суперечить твердженню відповідача про не погодження надання відпустки у запитуваний період. Долучена відповідачем до відзиву заява без наявності візи свідчить про бездіяльність відповідача. Також, наданий лист Держекоінспекції за підписом заступника голови В.Канцурака не стосується предмету спору у даному провадження.
03.09.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.09.2019 року; 13.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 27.09.2019 року; 27.09.2019 року відкладено судове засідання на 03.10.2019 року, у зв`язку з неявкою позивача.
В судовому засіданні 03.10.2019 року позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 27.12.2011 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, на час виникнення спірних правовідносин та звернення до суду працює на посаді керівника Державної Азовської морської екологічної інспекції України (далі - ДАМЕІ).
За погодженням з відповідачем та відповідно до наказу ДАМЕІ № 126 В від 26.12.2018 року позивачу надано щорічну основну відпустку з 27.12.2018 року по 27.01.2019 року включно.
Станом на 27.12.2018 року (перший день відпустки) позивач знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується копією листка непрацездатності №773618 (а.с.75), листок непрацездатності було закрито, визначено з 28.12.2018 року стати до роботи.
Знаходячись у відпустці позивач знову захворів, перебував на амбулаторному лікуванні з 23.01.2019 року по 27.01.2019 року включно, що засвідчено листком непрацездатності №668569 (а.с. 45).
27.06.2019 року ОСОБА_1 направив до в.о. керівника Держекоінспекції Яковлєва І.О заяву, у якій просив перенести строк чергової відпустки на 5 календарних днів з 08.07.2019 року за період з 23-27 січня 2019 року, у зв`язку з настанням тимчасової непрацездатності у період знаходження у черговій відпустці (а.с. 10).
Вказана заява отримана Держекоінспекцією 01.07.2019 року, що не заперечується відповідачем та підтверджується відомостями з сайту Нова Пошта (а.с. 11).
Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді його заяви від 27.06.2019 року про перенесення відпустки, що порушує його право на відпочинок, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Статтею 45 Конституції України визначено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Таким законом у сфері проходження державної служби, що регулює відносини державного органу та державного службовця є Закон України «Про державну службу», а спеціальними законами у сфері тривалості та порядку надання відпусток є Кодекс законів про працю України та Закон України «Про відпустки».
Так, згідно з вимогами статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
За кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів (стаття 58 Закону України "Про державну службу").
У відповідності до вимог статті 59 Закону України «Про державну службу» щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Згідно зі статтею 79 Кодексу законів про працю України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.
Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.
Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Аналогічні норми містяться і у статтях 10 та 12 Закону України «Про відпустки».
Статтею 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі:
1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку;
2) виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати;
3) настання строку відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами;
4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.
У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що державний службовець наділений правом ініціювання надання йому щорічної невикористаної відпустки у будь-який час відповідного робочого року у порядку черговості надання відпусток, яка визначається графіком, що узгоджується між працівником та уповноваженим органом, який зобов`язаний повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.
Внутрішнє погодження документів в організації оформлюють за допомогою реквізиту «Віза» (пункт 5.25 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003).
За своєю суттю віза - це «управлінський» реквізит. Мета візування - довести до відома керівника згоду посадової особи зі змістом документа або інформацію, на яку має зважати керівник, приймаючи те чи інше управлінське рішення. Візуючи заяву, керівник підрозділу може вказати, що надання відпустки у бажаний для працівника термін може зашкодити інтересам організації. Якщо заперечень не має, візу оформлюють з дозволом надати відпустку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач як державний службовець подав до відповідача заяву від 27.06.2019 року, в якій просив перенести строк чергової відпустки з 08.07.2019 року в порядку статті 11 Закону України «Про відпустки», у зв`язку з настанням тимчасової непрацездатності, засвідченої належним чином за період з 23-27 січня 2019 року.
Вказана заява була отримана відповідачем 01.07.2019 року, що не заперечувалося представником відповідача та підтверджено доказами Нової пошти про отримання вказаної заяви, які наявні у матеріалах справи.
При цьому, жодних доказів, які б свідчили про розгляд вказаної вище заяви позивача від 27.06.2019 року під час розгляду справи відповідачем не надано.
Матеріали справи не містять доказів надання позивачеві відпустки з 08.07.2019 року шляхом візування зави, ані доказів відмови у її наданні шляхом візування заяви із зазначенням причин неможливості надання такої відпустки, та не надано доказів повідомлення позивача про дату початку відпустки або про причини її не надання, згідно порядку передбаченого статтею 79 КЗпП України, статтями 10-12 Закону України «Про відпустки» та оформлення такої відмови у спосіб та у порядку, встановленому пунктом 5.25 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003.
Невжиття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, заходів щодо розгляду заяви позивача від 27.06.2019 року є бездіяльністю (пасивною поведінкою) суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, суд критично оцінює доводи представника відповідача, які наведені у відзиві на позов про те, що позивач мав намір отримати відпустку та паралельно перебувати на лікарняному. Так, до відзиву представник відповідача надав листок непрацездатності, виданий ОСОБА_1 , з якого вбачається що позивач з 05.07.2019 року по 22.07.2019 року перебував на лікарняному.
Проте, вказані доводи не можуть бути прийняті судом до уваги з підстав того, що на момент отримання (01.07.2019 року) відповідачем заяви позивача від 27.06.2019 року відповідачу не могло бути відомо про те, що позивач з 05.07.2019 року перебуватиме на лікарняному.
Вказані обставини не можуть бути підставами відсутності бездіяльності відповідача в частині не розгляду заяви позивача від 27.06.2019 року про перенесення відпустки з 08.07.2019 року виходячи з вимог статей 10-12 Закону України «Про відпустки», статті 79 КЗпП України, пункту 5.25 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003, а також вимог статті 45 Конституції України.
Також, суд вважає безпідставним доводи відповідача про те, що позивач не прибув до Держекоінспекції 01.07.2019 року на пропозицію відповідача, оскільки наведені відповідачем умови щодо необхідності прибуття до Держекоінспекції до м. Києва для погодження відпустки не передбачені ні статтею 79 КЗпП України, ні статтями 10-12 Закону України «Про відпустки». Крім того, лист про запрошення позивача до Держекоінспекції датований 26.06.2019 року, тобто раніше ніж позивач склав та написав заяву про перенесення відпустки (27.06.2019 року) (а.с. 62).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При вирішенні спору по суті суд враховує приписи частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, здійснивши системний аналіз норм вищенаведеного чинного законодавства та встановлених судом обставин у цій справі, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимим доказами доведено про допущення відповідачем бездіяльності, яка полягала у не розгляді заяви ОСОБА_1 від 27.06.2019 року, а відповідачем не спростовано доводи позивача.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції України, яка полягає у не розгляді заяви про відпустку ОСОБА_1 від 27.06.2019 року та не повідомленні ОСОБА_1 про результати розгляду вказаної заяви.
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України судові витрати у розмір 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду в повному обсязі складено 15 жовтня 2019 року.

Суддя М.В. Бондар