Справа № 320/2072/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2072/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф2634-23 від 09.11.2018 р., від 07.02.2019 р., від 03.03.2019 р., від 03.04.2019 р.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваних вимог, якими позивачу нараховано суму єдиного внеску, що, в даному випадку, є подвійним оподаткуванням. Позивач зазначає, що вона протягом 2007-2018 рр. була зареєстрована як фізична особа-підприємець, але поряд з цим вона працювала найманим працівником на ДП «Готель Україна».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 р. позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 09.11.2018 р. № Ф-2634-23, від 07.02.2019 р. № Ф-2634-23, від 06.03.2019 р. №Ф-2634-23, від 03.04.2019 р. №Ф-2634-23. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не враховано всі обставини у справі, зокрема, наявну у позивача заборгованість, яка виникла ще у 2013 році, на яку в подальшому було нараховано пеню. Вважає оскаржувані рішення винесені відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін. Вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив матеріали справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на неявку в судове засідання 09.10.2019 р. представників сторін, колегія суддів ухвалила подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 23.07.2007 р. ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець (рнокпп НОМЕР_1 ), про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.04.2019, та є платником страхових внесків з 25.07.2007 р. Зареєстрованим видом діяльності позивача згідно КВЕД є 18.22.0 - виробництво верхнього одягу.

Судом встановлено, що у період з 14.0.2012 р. по 31.03.2016 р. ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Готель «Україна», м.Київ, а у період з 06.04.2016 р. по 31.08.2016 р. - у ТОВ «НВК «Техімпекс», м. Яготин.

З 03.09.2016 р. по даний час позивач працює в Державному підприємстві «Готель «Україна», м. Київ.

З пояснень позивача вбачається, що у листопаді 2018 року позивачу зателефонували з Яготинської ДПІ та повідомили, що її підприємницька діяльність офіційно не припинена, у зв`язку з чим 29.11.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора з відповідною заявою про припинення підприємницької діяльності.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем позивача припинено 29.11.2018 р. (запис № 2001372).

Надалі, позивач дізналась, що з її заробітної плати щомісячно здійснюється відрахування у розмірі 20%, починаючи з доходу за січень на погашення боргу за вимогою органу ДФС за № Ф-2634-23 від 09.11.2018 року, визначеного у сумі 17 800,00 грн.

Так, у квітні 2019 р., позивач отримала рекомендований лист з Бориспільського управління ГУ ДФС у Київській області з трьома вимогами про сплату боргу з ЄСВ, а саме: № Ф-2634-23 від 07.02.2019 р. на суму 18347,31 грн.; № Ф-2634-23 від 06.03.2019 р. на суму 17347,31 грн. та №Ф-2634-23 від 03.04.2019 р. на суму 16347,31 грн.

На переконання позивача, виставлення таких вимог суперечить положенням податкового законодавства, у зв`язку із чим, остання звернулась до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у розумінні Закону №2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем окремо. Отже, визначена в оскаржуваних вимогах сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача. В частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальних збитків судом першої інстанції відмовлено, оскільки вказана сума фактично не є матеріальним збитком, а є сумою коштів, яка після набрання даним рішенням законної сили, набуде статусу надміру сплачених коштів, та підлягатиме поверненню відповідно до Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 р. № 2755-VI (далі - ПК України) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з вимогами п. 12 ст. 1 Закону № 2464-VІ, основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Відповідно до вимог п. 41.1 ст. 41 ПК України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Частиною 1 та 2 ст. 12 Закону № 2464 визначено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Згідно із пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Ззастрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (п. 3 цієї статті).

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік (ч. ч. 2 та 3 ст. 9 Закону № 2464).

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Приписами пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Системний аналіз вищенаведених норм права свідчить, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність або підприємницьку діяльність, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Суд звертає увагу, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Законом № 2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та набуття статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Із системного аналізу його норм убачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Суд першої інстанції зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності як СПД, та отримання доходу від такої діяльності.

В той же час, доказів того, що позивач отримувала дохід від своєї підприємницької діяльності протягом 2017-2019 рр. матеріали справи не містять.

Згідно із Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування від 24.09.2019 р., наявного в матеріалах справи, ОСОБА_1 протягом 2001-2019 років перебувала в трудових відносинах з: Державним підприємством «Готель Україна», Яготинською спеціалізованою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 2 Яготинського району Київської області, ТОВ «Рубі Роз Агрікол Ко. Лтд», ДП «Стара Фортеця», ПП «Інтертекстиль», ТОВ «Науково-виробнича компанія «Техімпекс», ТОВ «Віта Верітас».

Зокрема, протягом 2018 року позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Готель «Україна», на посаді прибиральника виробничих приміщень, що підтверджується довідкою від 04.04.2019 №37-к, з 06.04.2016 р. по 31.08.2016 р. на посаді швачки в ТОВ «НВК «Техімпекс». З отриманих заробітних плат підприємствами з якими позивач перебувала в трудових відносинах відраховувалися єдині соціальні внески.

Отже, у розумінні Закону №2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем окремо.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що визначена в оскаржуваних вимогах ГУ ДФС у Київській області сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.

Крім того, відповідач не обґрунтував підстав нарахування пені на заборгованість позивача, яка виникла з 2013 року та в подальшому була нею сплачена.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-2634-23 від 09.11.2018 р., від 07.02.2019 р., від 03.03.2019 р., від 03.04.2019 р., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені відповідачем судові витрати не підлягають поверненню.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київський області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

В.В. Файдюк