Справа № 200/3403/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року справа №200/3403/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 200/3403/19-а (головуючий суддя І інстанції - Голубова Л.Б.), складене у повному обсязі 10 липня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (з урахуванням уточнень) про включення позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 3-8, 67-71 т. 1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича (місцезнаходження: 01032, м. Київ, б-р. Тараса Шевченка, буд. 35) (а.с. 165 т. 1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк звернення до суду з даним позовом. Позовні вимоги задоволено. Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно ОСОБА_1 . Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_1 до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 189-193 т.1).

Не погодившись із таким судовим рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним відносно спірних правовідносин, відтак, його застосування є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України.

Зазначив, що до повноважень уповноваженої особи Фонду належить вирішення питання щодо визначення суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та складання Переліку вкладників; до виключних повноважень колегіального органу - виконавчої дирекції Фонду належить питання щодо затвердження реєстру вкладників та змін до нього.

При цьому, Перелік, який складається уповноваженою особою та Загальний реєстр, який затверджується Фондом є різними за суттю, змістом та призначенням документами: Перелік складається уповноваженою особою, а Загальний реєстр формується та затверджується Фондом на підставі Переліку, а в поданому уповноваженою особою переліку відсутні дані щодо позивача.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення не вірно застосовано норми матеріального права та помилково зобов`язано Фонд гарантування вкладів включити позивача до Загального реєстру вкладників.

Зазначив, що у даній справі не доведена вина Фонду у відсутності позивача у Реєстрі вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування, відтак, за відсутності встановленої судом протиправності дій, бездіяльності або рішень Фонду гарантування вкладів, суд не міг зобов`язати Фонд вчиняти будь-які дії.

Вважає, що вимоги позивача є передчасними, оскільки спірних правовідносин між ним та позивачем не виникало.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить імперативну норму, яка в обов`язковому порядку зобов`язує уповноважену особу Фонду забезпечити перевірку правочинів (договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (договорів, що вже є нікчемними та повідомити сторін таких договорів про їх нікчемність, а також вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

При цьому, нікчемний правочин є не в силу рішення уповноваженої особи та не з моменту прийняття такого рішення, а є нікчемним в силу Закону та з моменту укладення (проведення) правочину (а.с. 227-231 т.1).

Крім того, не погодившись із таким судовим рішенням, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолій Богдан Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Зазначив, що кошти, отримані позивачем за договором з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий рахунок», відповідно до вимог діючого законодавства, є сумою повернення позики.

Вважає, що у випадку позивача, гарантії, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на неї не розповсюджується.

Посилався на практику Дніпропетровського та Вінницького апеляційного адміністративного суду, в яких суди дійшли висновків, що позивачі не набули статусу вкладника.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про правомірність розрахункових операцій (з переказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий рахунок» коштів на рахунок позивача) та їх відповідність законодавству є передчасними та такими, що не відповідають обставинам по справі.

Зазначив, що судом першої інстанції неправомірно поновлено строк звернення до суду із даним позовом, а останній є таким, що підлягає залишенню без розгляду, посилався на залишення без розгляду аналогічних позовів ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва (справи № 826/17513/18, 640/19557/18) (а.с. 209-213 т.1).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолій Богдан Володимирович просив суд розглянути справу за його відсутності.

16 жовтня 2019 року від представника позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи з підстав участі в іншому судовому процесі.

Суд апеляційної інстанції вважає за неможливе задоволення зазначеного клопотання з підстав недоведеності поважності причин не прибуття, як позивача та її представника, у судове засідання, явка яких судом не визнавалась обов`язковою.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» 23.03.2015 року був укладений договір банківського вкладу (депозиту) № 980-032-000073084, відповідно до умов якого сума вкладу позивача складає 90000,00 гривень, яка розміщується на 181 день з пролонгацією під 26,5% річних (а.с. 12-14 т.1). 18.03.2016 року позивачем внесено ще 8000,00 гривень.

З метою отримання своїх коштів за договором банківського вкладу (депозиту) позивач неодноразово зверталася до ПАТ «Банк Михайлівський» та до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на що їй було повідомлено, що кошти на її рахунку у банку відсутні, по закінченню строку дії депозитного договору була здійснена операція повернення депозитних коштів, а депозитний рахунок був закритий 21.09.2015 року (а.с. 16-23 т.1).

22.09.2015 року кошти були перераховані на поточний рахунок позивача та залучені до договору від 22.09.2015 року, укладеному між позивачем та ТОВ «Інвестіційно-розрахунковий центр». По закінченню строку договору 18.03.2016 року кошти повернулись на поточний рахунок позивача та були залучені того ж дня до договору від 18.03.2016 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестіційно-розрахунковий центр».

В ході перевірки правочинів, встановлена нікчемність правочинів (транзакцій) з перерахуванням коштів від ТОВ «Інвестіційно-розрахунковий центр» на поточний рахунок позивача згідно договору від 18.03.2016 року та позивач дізналась, що її немає в реєстрі вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивач зазначає, що між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» договори не укладалися, отже ніякої позики не було отримано від інших осіб.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.05.2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» від 23.05.2016 року № 812, згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Банк Михайлівський» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнка Юрія Петровича строком на 1 місяць з 23.05.2016 року по 22.06.2016 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду строк тимчасової адміністрації продовжено до 22.07.2016 року та продовжено повноваження Уповноваженого Фонду на здійснення тимчасової адміністрації до 22.07.2016 року включно.

У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 12.07.2016 року №124-рш, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 12.07.2016 року №1213, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнка Юрія Петровича з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2016 року №1702 повноваження ліквідатора публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкову Олександру Юрійовичу з 05.09.2016 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.06.2018 року №1758 продовжено процедуру ліквідації до 12.07.2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора: - Волкова Олександра Юрійовича ; - Смолія Богдана Володимировича з 09.02.2018 року делеговані повноваження, визначені пунктами 4, 5, 6 та 8 частини 2 статті 37, пунктом 4 частини 1 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На офіційному сайті Фонду опубліковано оголошення про те, що з 18.07.2016 року Фонд розпочинає виплати кошти вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський».

Не отримавши гарантованого відшкодування за вкладом в межах гарантованої суми, позивач звернувся до суду з даним позовом. При прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов`язання включити ОСОБА_1 до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції, для повного забезпечення захисту прав позивача, вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосовно ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачем, Фондом та уповноваженою особою Фонду, і визначення яких залежить від з`ясування прав позивача, статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов`язків Фонду і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 і 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Статтею 6 КАС України установлено право на судовий захист і зазначено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб`єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Частинами 1 та 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на: правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Висновки відповідача/апелянта, що позовні вимоги є передчасними, суд апеляційної інстанції вважає незмістовними, оскільки позивач вбачає порушення своїх прав, відтак, в силу вимог процесуального законодавства має право на подання даного позову.

Щодо пропущення строку звернення до суду з даним позовом та твердження апеляційної скарги щодо необхідності залишення позову без розгляду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач своєчасно зверталася до суду з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 30 травня 2017 року, про що свідчать ухвала Донецького окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року про відмову у відкритті провадженні у справі № 805/2090/17-а, ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 18.07.2017 року, якою ухвалу суду першої інстанції залишено без змін та постанова Великої Палати Верховного суду від 20.06.2018 року, якою скасовані ухвали судів першої та апеляційної інстанції та справу направлено до Донецького окружного адміністративного суду (а.с. 35-49).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.08.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, а ухвалою від 28.08.2018 року позов повернено (а.с.50-57) з наданням права на повторне звернення при усуненні недоліків позовної заяви.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2018 року позивачу відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с. 58-59).

Отже, вперше з даним предметом позову ОСОБА_1 звернулася своєчасно, усунувши недоліки своєї позовної заяви повторно звернулась до суду із позовом, відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо доцільності поновлення позивачу процесуальні строки звернення до суду із даним позовом на підставі ч. 1 ст. 121 КАС України.

Посилання апеляційною скарги на необхідність залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованими.

Щодо суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI) установлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

За змістом ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону № 4452-VI Фонд наділено повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації в порядку, установленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

За п. 17 ч. 1 ст. 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Приписами ч. 1 ст. 54 Закону № 4452-VI передбачено, що рішення, які приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Так, згідно із ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, (…), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, (…). Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Нормами ст. 27 Закону № 4452-VI встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, згідно з яким: уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону (…) станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку; уповноважена особа Фонду (…) формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду (…) затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; уповноважена особа Фонду (…) формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом (…).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Отже, отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду відбувається без участі банку-боржника.

Саме тому в ч. 8 ст. 36 Закону № 4452-VI зазначено, що дія Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) на банки не поширюється.

Таким чином, немає підстав вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються з участю банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого державою відшкодування вкладникам.

Наведене свідчить про те, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI), тому його не можна вважати спором у зв`язку з процесом ліквідації банку.

Частиною 2 ст. 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження в установлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

З огляду на зазначені норми матеріального та процесуального права перевірка законності дій та рішень посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави, не регулюється нормами Закону № 2343-ХІІ відповідно до прямого припису ч. 8 ст. 36 Закону № 4452-VI, який є спеціальним щодо таких правовідносин.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Саме така позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 та від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не включив її до переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами в банку за рахунок Фонду.

Як уже зазначалось вище, вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру такого відшкодування після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч. 2 ст. 26 Закону № 4452-VI).

Стосовно порядку визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, то відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону і нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ч. 2 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Пунктами 3 - 5 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09 серпня 2012 року № 14 (далі - Положення) передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 ч. 4 ст. 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Зазначений Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.

Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.

Перелік складається в алфавітному порядку за прізвищами вкладників та подається до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом.

У п. 6 розд. ІІІ Положення передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників.

Процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, передбачає такі послідовні етапи: складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників загального реєстру; затвердження виконавчою дирекцією Фонду загального реєстру.

Підсумовуючи наведене, можна зазначити, що уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями на формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду з урахуванням положень ч. 2 ст. 26 Закону № 4452-VI, тобто в межах гарантованої суми відшкодування.

Вкладником, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI, є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Відповідно до п.15 Перехідних положень Закону № 4452-VI до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг" віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклала 23 березня 2015 року з ПАТ "Банк Михайлівський" договір банківського вкладу (депозиту), а отже, в розумінні закону є вкладником, який відповідно до договору вніс до банку кошти (а.с. 12).

Доказів повернення зазначених грошових коштів позивачу суду не надано.

В листі відповідачів на звернення позивачки її було повідомлено, кошти на рахунку відкритому на підставі договору від 23.03.2015 року відсутні у зв`язку з закінченням строку дії зазначеного договору 21.09.2015 року та перераховані позивачу на її поточний рахунок ,відповідно до іншого договору від 22.09.2015 року, укладеному між позивачем та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" . Після закінчення дії зазначеного договору 18.03.2016 року кошти повернулись на її рахунок в Банку та в той же день шляхом перерахування з цього рахунку були залучені до іншого договору 18.03.2016 року № 980-032-000206621, які 19.05.2016 року перераховані позивачу на її рахунок від ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" ( а.с.21-23)

Отже, в своїй відповіді відповідачі підтвердили, що грошові кошти позивач не отримувала, оскільки вони перераховувались до ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр".

Однак судом не встановлено наявність договорів між позивачем та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр", та висновки відповідачів на існування їх залишились недоведеними, з огляду на що суд їх вважає припущеннями, оскільки відповідачі не досліджували зміст договорів та природу їх укладання,передчасно прийнявши рішення нікчемності неіснуючих правочинів.

Апелянти також посилаються на Договір позики від 18.03.2016 року № 980-032-000206621 , укладений між позивачем безпосередньо та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр", без участі Банку як повіреного, щодо отримання коштів позики в сумі 107100 грн., які обліковуються на рахунках позивача та не мають статусу вкладу. При цьому відповідачі - апелянти посилаються не наявні договори позики, а лише виписки по особовим рахункам позивача з 19.05.2016 року по 31.10.2016 року( а.с.86-88), наданих Публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський".

Суд апеляційної інстанції не приймає як належні зазначені докази без дослідження умов договорів, на які посилаються апелянти.

Як зазначено відповідачами перерахування коштів за договором вкладу від 23.03.2015 року на рахунок позивача було здійснено 22.09.2015 року, тобто до прийняття Національним банком України рішення №14/БТ від 23.05.2016 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних" та до прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення № 812 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Михайлівський" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", а також до прийняття рішення від 13.06.2016 року № 991 "Щодо продовження строку тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Михайлівський".

Відтак, укладення зазначеного договору й зарахування коштів на банківський рахунок відбулося до початку віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації.

Отже, грошові кошти на банківський рахунок позивачем розміщено до запровадження тимчасової адміністрації, а тому на позивача поширюються гарантії Фонду на відшкодування коштів за вкладом на підставі ст. 26 Закону № 4452-VI.

При цьому, уповноваженою особою Фонду не наведено правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, відповідно до приписів Закону № 4452-VI.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, і неподання інформації про нього, як вкладника банку, до переліку протягом трьох днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії дає підстави для зобов`язання уповноваженої особи Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в банку за рахунок Фонду.

При цьому, відповідно до частини першої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно із частиною другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частина третя цієї статті визначає, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідачами не надано доказів нікчемності правочину (договору позики), як і не надано доказів укладення між позивачем та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" будь-яких договорів, що унеможливлює застосування санкцій, передбачених статтею 228 Цивільного кодексу України, тобто відсутній умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із ч. 1, 2, 10 ст. 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа Фонду чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку із затвердженням її результатів відповідною комісією. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду або інше рішення у вигляді протоколу комісії з перевірки заблокованих договорів банківського вкладу (депозиту) з вкладниками фізичними особами, затвердженим також уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемними депозитні договори фізичних осіб ,- не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ та протокол комісії є внутрішнім розпорядчим документом, який прийнято та затверджено уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Така позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/12294/16 від 11 квітня 2018 року, № 910/24198/16 від 16 травня 2018 року та № 819/353/16 від 04 липня 2018 року.

Оскільки рішення про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який приймається особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й вкладників банку), тому не може порушувати будь-які права таких осіб унаслідок прийняття зазначених рішень.

Із зазначеного можна зробити висновок, що права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог з виходом за їх межі.

При цьому, зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_1 до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не є передчасними вимогами, а в повній мірі захищає права позивача, з огляду на що суд відхиляє доводи першого апелянта .

Крім того, другий відповідач апелянт в апеляційній скарзі сам зазначив, що Банком неправомірно були проведені операції з перерахування коштів на поточні рахунки 14673 фізичних осіб від ТОВ «ІРЦ» як позикодавцем, в тому числі позивача на загальну суму 1642 млн. грн., як повернення коштів за раніше укладеними договорами позики. Разом з тим, фактичного перерахування грошових коштів як на рахунки юридичних осіб, так і на рахунки фізичних осіб, не відбувалось - операції проводились шляхом відповідних проводок в балансі Банку, за відсутності грошових коштів в такій кількості у м самому Банку. Тим самим, підтверджено, що грошові кошти позивача були задіяні в зазначених схемах та фактично позивачу не повернені.

Посилання апелянта на рішення судів першої та апеляційної інстанції суд не бере до уваги, оскільки обов`язковими висновками для суду апеляційної інстанції (в рамках вимог Кодексу адміністративного судочинства України) є висновки Верховного Суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99)

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 257, 308, 310, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Смолія Богдана Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року по справі № 200/3403/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.В. Гайдар Г. М. Міронова