Справа № 200/7897/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року справа №200/7897/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гайдара А.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року (головуючий суддя І інстанції - Смагар С.В.), складене у повному обсязі 12 липня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області у справі № 200/7897/19-а за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, яка виразилася у невиплаті грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, та зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати станом на січень 2019 року у відповідності до наказу керівника апарату Дружківського міського суду Донецької області від 28 грудня 2018 року № 247-В (а.с. 4-7).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги до частини щорічної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову допомогу до частини щорічної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати станом на січень 2019 року відповідно до наказу керівника апарату Дружківського міського суду Донецької області від 28 грудня 2018 року № 247-В (а.с. 35-37).

Не погодившись із судовим рішенням, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, просило суд його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначив, що управлінням не порушено вимоги діючого законодавства, оскільки спірні виплати ним проводяться на підставі бюджетних асигнувань.

Крім того, управління зазначило, що позивачем порушено строк звернення до суду з даним позовом, посилалось на практику Верховного Суду по справам № 0540/6873/18-а та 805/1568/17 (а.с. 41-45).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

09 жовтня 2019 року до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності разом із відзивом на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційні скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 4 січня 2003 року Дружківським МВ УМВС України в Донецькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 9-12).

На підставі відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах із Дружківським міським судом Донецької області з 1 лютого 2008 року та працю на посаді головного спеціаліста з інформаційних технологій Дружківського міського суду Донецької області. Позивачу присвоєно 8 ранг посад державних службовців категорії «В» (а.с. 13-16).

28 грудня 2018 року керівником апарату Дружківського міського суду Донецької області було видано наказ № 247-В «Про надання відпустки ОСОБА_1 ». Згідно зазначеного наказу позивачу надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 1 лютого 2018 року по 1 лютого 2019 року тривалістю 14 (чотирнадцять) календарних днів, з 2 січня 2019 року по 16 січня 2019 року включно, та допомогу на оздоровлення. Підставою для видання наказу була відповідна заява позивача та «погодження в установленому порядку» (а.с. 17).

5 лютого 2019 року позивач звернувся на адресу начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області із письмовою заявою, у якій просив повідомити йому причини невиплати на його користь грошової допомогти до щорічної відпустки у січні 2019 року, просив здійснити нарахування відповідної грошової допомоги відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» (а.с. 18).

У відповідь листом відповідача від 21 лютого 2019 року № 04-357/19 позивача поінформовано, що фінансування судів здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, передбаченими Державним бюджетом України на відповідний рік, а ТУ ДСА України в Донецькій області є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок коштів державного бюджету України в межах, передбачених Законом України про державний бюджет на відповідний рік. Так, позивачу повідомлено, що по Дружківському міському суду плановий фонд оплати праці на січень 2019 року складає 678 тис, грн. Фактично використано коштів на суму 583,3 тис. гри., в тому числі:

Оплата посадових окладів - 307,0 тис. грн.

Надбавка за ранг - 4,8 тис грн.

Надбавка за вислугу років - 80,3 тис. грн.

Надбавка за інтенсивність праці - 30,0 тис. грн.

Надбавка за адмінпосаду голові суду - 2,7 тис. грн.

Надбавка за наукову ступінь суддям - 5,8 тис. грн.

Доплата прибиральницям - 0,5 тис. грн.

Оплата праці за цивільно.-правовими договорами -8,3 тис. грн.

Оплата щорічних відпусток - 143,9 тис. грн.

Відповідач у зазначеному листі також зауважив, що всі обов`язкові складові заробітної плати було нараховано та виплачено та за рахунок економії фонду була надана надбавка за інтенсивність праці в розмірі 25% посадового окладу. Обґрунтовуючи неможливість виплати на користь позивача грошової допомоги на оздоровлення до частини щорічної відпустки у 2019 році відповідач зазначив, що різниця між плановим та фактичним фондом заробітної плати складає 94,7 тис. грн. (678-583,3), що майже в 2,5 рази менше суми матеріальної допомоги на оздоровлення 8-ми відпускникам, яка за попереднім розрахунком склала 230 тис. грн.

Таким чином, відповідач резюмував, що заробітна плата за січень місяць була виплачена всім працівникам суду у визначений законом строк пропорційно фактично відпрацьованому робочому часу згідно відомостей, що містяться у наданих табелях обліку робочого часу. Зважаючи на те, що діюче законодавство України не передбачає поділ матеріальної (грошової) допомоги на частини, і вона виплачується один раз на календарний (бюджетних) рік однією сумою при наданні будь-якої з частин щорічної відпустки, право позивача на таку допомогу може бути реалізовано при наданні другої частини відпустки в будь-який інший період з урахуванням передбаченого фонду оплати праці, що, на думку відповідача, не порушує державних гарантій в оплаті праці (а.с. 19-20).

Не погодившись із наданою відповіддю, позивач 9 квітня 2019 року звернувся до Державної судової адміністрації. Листом ДСА України від 17 квітня 2019 року вих. № М565-19-616/19 надано відповідь, згідно якої листом від 18 березня 2019 року № 04-480/19 ТУ ДСА поінформувало ДСА України, що питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення вже було предметом розгляду Управління, за результатами якого позивачу надано обґрунтовану відповідь (а.с. 21).

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача в частині виплати позивачу належної йому допомоги на оздоровлення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на відсутність коштів, передбачених відповідним кошторисом на січень 2019 року для виплати позивачу є неприйнятними, відтак право позивача на отримання належної йому суми допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки має бути поновленим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо результату розгляду справи, з наступних підстав.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889).

Державний службовець, відповідно до вимог статті 7 Закону № 889, має право, зокрема, на:

4) оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу;

5) відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Державні службовці також реалізують інші права, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Згідно норм статті 57 Закону № 889 державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

У випадку поділу щорічної відпустки на частини допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз однією сумою при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки за заявою працівника (Лист Мінсоцполітики від 10 вересня 2017 року №2416/0/101-17).

Відтак, право на отримання матеріальної допомоги виникає у разі отримання відпустки, а не в разі виникнення тільки права на відпустку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, позивач отримав відпустку тривалістю 14 календарних днів у період з 2 січня 2019 року по 16 січня 2019 року включно, тобто наказ від 28 грудня 2018 року № 247-В у цій частині вже реалізований,однак доказів на підтвердження виплати позивачу грошової допомоги до частини щорічної відпустки у 2019 році на виконання зазначеного наказу не надано, що не заперечується відповідачем по справі (а.с. 17).

Відповідно до Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 5 квітня 2011 року № 82 територіальні управління Державної судової адміністрації України (далі - територіальні управління) утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і входять до системи органів Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України). Згідно пункту 2 Положення територіальні управління є територіальними органами ДСА України та їй підпорядковуються. Територіальні управління у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з`їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про ДСА України, наказами ДСА України, рішеннями колегії ДСА України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Відповідно до норм пункту 4 зазначеного Положення основним завданням територіальних управлінь є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів, з метою створення належних умов для їх функціонування, суддів та забезпечення роботи суддівського самоврядування.

Територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання, зокрема:

1) забезпечують належні умови діяльності місцевих судів;

11) здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів;

28) здійснюють інші повноваження, визначені законом.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо неприйнятності посилання відповідача на відсутність коштів, передбачених відповідним кошторисом на січень 2019 року для виплати позивачу.

Обмежене фінансування бюджетної установи не є підставою для її звільнення від обов`язку виплати позивачу належних йому сум допомоги на оздоровлення при отриманні щорічної відпустки, що прямо встановлено Положенням про територіальні управління Державної судової адміністрації України в частині виконання покладених на нього завдань.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог та поновлення порушеного права позивача на отримання спірної суми допомоги.

Щодо посилання апелянта на порушення строку звернення позивача з даним позовом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Аналіз наведеного дає підстави зробити висновок, що середній заробіток допомоги на оздоровлення за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості на її отримання при отриманні права на використання частини щорічної відпустки.

Відтак, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись строки позовної давності.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачу спірної допомоги, відтак,, порушення відповідачем прав позивача на її отримання є триваючим.

Посилання відповідача на висновки викладені Верховним Судом у справах № 0540/6873/18-а та 806/1568/17 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки спірні правовідносини не є тотожними.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року у справі № 200/7897/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

А.В. Гайдар

Г.М. Міронова