Справа № 296/6773/19
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 296/6773/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сингаївський О.П.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

16 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Ткач В.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Жукова Вадима Вікторовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2019 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник відповідача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що затримання стосовно ОСОБА_2 здійснено незаконно.

16 жовтня 2019 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав просив суд їх задовольнити.

Представник позивача щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечувала, просила суд відмовити в її задоволенні.

Під час судового засідання представником відповідача було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Представник позивача щодо задоволення вказаного клопотання заперечувала.

Дослідивши вказане клопотання, заслухавши представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку про долученя вказаних доказів до матеріалів справи та надання їм оцінки в нарадчій кімнаті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Любарським РС УДМС України в Житомирській області 20.10.2015 року було винесено рішення про примусове повернення за межі території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8). Вказане рішення не оскаржувалось.

05.04.2018 року Приморським районним судом м.Одеси було задоволено адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України. При цьому, зазначеним рішенням було встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_2 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України, законних підстав перебування його на території України судом не встановлено (а.с.10-12).

19.06.2018 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.04.2018 року залишено без змін (а.с.15-20).

Оскільки, станом на 10.07.2019 року ОСОБА_2 територію України не залишив, продовжує нелегально перебувати в Україні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 3, 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною 1 ст. 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.04.2018 року Приморським районним судом м.Одеси, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду 19.06.2018 року було задоволено адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо примусового видворення з України громадянина Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказане рішення підлягало негайному виконанню.

Тобто, колегія суддів зауважує, що в даному випадку відповідач мав обов`язок виконати рішення Приморського районного суду м.Одеси, проте добровільно не залишив територію України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на оскарження рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року до Верховного Суду, оскільки постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу Жукова Вадима Вікторовича - представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року залишено без змін.

Також, в апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 на території України перебуває на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні ТР136191 від 19.09.2017 року.

Проте, колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними, оскільки 26.01.2018 року начальником УДМС України в Миколаївській області Івановим В.В. було прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання гр. Республіки Узбекистан ОСОБА_2 .

Крім того, в апеляційній скарзі представник апелянта, як на підставу відмови у задоволенні адміністративного позову, яка має відповідне значення і впливає на обставини справи, посилається на факт перебування ОСОБА_2 в офіційному шлюбі. Крім того, під час розгляду справи адвокат - Жуков В.В. надав суду докази, які були долучені до матеріалів справи, а саме: Заочне рішення Любарського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1200 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ; а також свідоцтво про народження ОСОБА_5 , та вважає, що вказані обставини є перешкодою для затримання ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України і розміщення в пункт тимчасового перебування іноземців строком на 6 місяців.

Дослідивши вищезазначені докази, колегія суддів приходить до висновку, що наведені обставини апелянтом не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно прийнято з дотриманням вимог ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 289 КАС України так, як, з матеріалів справи встановлено, відповідач знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України, законних підстав перебування його на території України судом не встановлено.

За правилами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Суд критично відноситься до доводів апелянта, що ОСОБА_2 вживались дії щодо добровільного залишення території України, оскільки жодних належних, достатніх та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 72- 77 КАС України відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Разом з тим, суд зауважує, що в матеріалах справи міститься рішення Любарського РС УДМС України в Житомирській області 20.10.2015 року про примусове повернення за межі території України ОСОБА_2 , а також рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.04.2018 року, залишене в силі постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року та Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, які свідчать про те, що станом на час розгляду справи відповідач добровільно територію України не покинув, що свідчить про правомірність дій позивача під час звернення до суду з даним адміністративним позовом та законність прийняття вказаного рішення судом першої інстанції.

Враховуючи те, що відповідач знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України, законних підстав перебування його на території України судом не встановлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з врахуванням вимог ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_2 підлягає затриманню з метою ідентифікації та (або) забезпеченню видворення за межі території України.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також зазначає, що в п. 23 рішення "Проніна проти України" Європейського суду з прав людини вказано, що "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення".

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що решта доводів апеляційної скарги не спростовують правомірності прийнятого рішення про задоволення адміністративного позову, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачем норм процесуального права, а відтак підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи міститься ордер, який у відповідності до вимог КАС України надає право Жукову Вадиму Вікторовичу представляти інтереси ОСОБА_2 , що свідчить про забезпечення представництва останнього в суді на належному рівні.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.