Справа № 580/1474/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1474/19 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Мєзєнцева Є.І.,

Чаку Є.В.,

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державне підприємство "Чигиринське лісове господарство" про визнання протиправним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Голови Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державне підприємство "Чигиринське лісове господарство", в якому просив:

- визнати протиправним індивідуальний акт - розпорядження Голови Черкаської обласної державної адміністрації №486 від 27 червня 2018 року в частині п.17 по наданню ДП «Чигиринське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг;

- скасувати індивідуальний акт - розпорядження Голови Черкаської обласної державної адміністрації №486 від 27 червня 2018 року в частині п.17 по наданню ДП «Чигиринське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг як такий, що суперечить чинному законодавству України та порушує права і законні інтереси в отриманні земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначено, що право позивача на безоплатну приватизацію землі порушено оскаржуваним розпорядженням відповідача, оскільки надання дозволу відповідачем на відновлення технічної документації із землеустрою по відновленню меж ділянки, свідчить, що у ДП «Чигиринське лісове господарство» вже є право користування вказаною земельною ділянкою, на приватизацію якої претендує позивач як на вільну від користування.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року даний адміністративний позов - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким в адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що бажана для приватизації земельна ділянка відноситься до лісогосподарських земель, однак, ДП «Чигиринське лісове господарство» ніколи у передбаченому законом порядку землю не отримувало, тому не було юридичної події встановлення цільового призначення земельної ділянки.

Від відповідачів та третьої особи надійшли відзиви на скаргу, де вони заперечували проти її задоволення, наполягаючи на законності оскаржуваного рішення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19 березня 2018 року державне підприємство «Чигиринське лісове господарство» звернулось із клопотанням №156 до Черкаської обласної державної адміністрації, в якому просило надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), що знаходяться в адміністративних межах Чигиринської міської ради Черкаської області, за межами населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг.

До вказаного клопотання додав: позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельних ділянок із їх розміром; копії установчих документів; обґрунтування необхідності оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки лісогосподарського призначення; довідку із державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, користувачами, угіддями.

Пунктом 17 розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 27 червня 2018 року №486 надано ДП «Чигиринське лісове господарство» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), за рахунок земель державної власності, що знаходяться в адміністративних межах населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг.

24 квітня 2019 року позивач подав до відповідача заяву, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 0,1000 га, яка знаходиться в адміністративних межах Чигиринської міської ради, Чигиринського району, Черкаської області за межами населеного пункту з метою подальшої передачі безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва.

Вказану заяву позивача відповідач передав до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, яке листом від 17 травня 2019 року №Т-337/0-271/6-19 повідомило позивача, що бажана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, тому вирішення питання позивача не є можливим, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області не є розпорядником земель лісогосподарського призначення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Згідно ч. 2 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексу України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

За статтею 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

З аналізу наведених норм вбачається, що землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, Земельного кодексу України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

При цьому, за п. «б» ч.1 статті 164 Земельного кодексу України використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Відповідно до статті 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно норм статті 123 ЗК України надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

При цьому, згідно абз. 1, 2 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Так, земельна ділянка загальною площею 1612,6856 га має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Чигиринське лісове господарство», що підтверджується довідкою відділу у Чигиринському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 20 лютого 2018 року №19-23-0.340-179/172-18, картою-схемою лісових насаджень ДП «Чигиринський лісгосп», проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Чигиринське лісове господарство».

Відтак, п. 17 розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 27 червня 2018 року №486 про надання ДП «Чигиринське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), за рахунок земель державної власності, що знаходяться в адміністративних межах населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг є законним.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення не лише суб`єктивне рішення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, але обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Разом з тим, рішення відповідача про надання ДП «Чигиринське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), за рахунок земель державної власності, що знаходяться в адміністративних межах населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг не порушує прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, оскільки не встановлює обмежень щодо реалізації позивачем права на користування своєю земельною ділянкою. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі №295/14795/16-а, від 19 червня 2018 року у справі №750/8511/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17.

Посилання позивача на порушення судом п.10 ч.6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, є необгрунтованим, оскільки, за ч.6 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Отже, ніякого складання додаткового висновку не передбачено процесуальними нормами, натомість, Черкаським окружним адміністративним судом в ухвалі від 24 травня 2019 року про відкриття провадження у справі № 580/1474/19 вказано про те, що розгляд справи відбуватиметься за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), при цьому, і у мотивувальній частині було вказано відповідну норму та належні мотиви.

Порушень ч.3 статті 166 КАС України також не відбулось, оскільки, як зазначає апелянт, ним у позовній заяві вказувалось клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, проте, з тексту позову, не вбачається, що таке клопотання взагалі заявлялось, а лише вказувалося про розгляд справи за участі позивача, що не відповідає вимогам ст. ст. 260-262 КАС України та не виключає розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.-3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно ч.2 статті 257 Кодексу, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.1 статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

За відсутності клопотання позивача, зважаючи на матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, не вбачалось обґрунтованих підстав для переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч.2,5 статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Зважаючи на вищевикладене, з огляду на те, що залучення до розгляду справи третьої особи відбулось ухвалою від 24 травня 2019 року про відкриття провадження, посилання апелянта на порушення ч.5 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України є необґрунтованим. При цьому, необхідність залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ДП «Чигиринський лісгосп» у справі була обґрунтована самим позивачем у поданій ним позовній заяві, оскільки рішення у цій справі могло вплинути на права та інтереси державного підприємства як землекористувача.

Крім того, відповідно до статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Враховуючи викладене, винесення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, і реалізація такого права безпосередньо пов`язана з виявленням судом саме під час розгляду справи порушення закону. Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення. Окрема ухвала є й реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням.

Оцінюючи доводи позивача з приводу наявності передбачених вказаними нормами підстав для постановлення окремої ухвали, суд дійшов висновку про їх відсутність. Крім того, винесення судом окремої ухвали про притягнення відповідачів чи будь-яких інших осіб до відповідальності до моменту постановлення судом рішення у справі вважатиметься процесуальним порушенням, позаяк в такому випадку суд наперед надасть свою оцінку доказам у справі.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, колегія суддів вважає даний адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно, необґрунтованим є висновок апелянта про необхідність задоволення даного адміністративного позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 312, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку