Справа № 420/132/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/132/19
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусик А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 19:21 год. в м. Одесі, повний текст рішення виготовлений та підписаний 04 квітня 2019 року, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №437-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним та необґрунтованим. Так, позивач зазначив, що він є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, до виїзду з країни походження проходив альтернативну цивільну службу у ДУ Медико-санітарна частина №11 ім. С.Н. Грінберга санітаром-мийником та внаслідок проходження служби та мотивів обрання даної служби, які є політичними поглядами позивача, зазнав утисків зі сторони представників влади. На думку позивача, інформація по країні походження підтверджує висловлювання позивача відносно негативного ставлення до осіб, які проходять альтернативну цивільну службу. Також позивач зазначив, що на даний момент боїться повертатися до країни свого походження через свою активну політичну позицію, а саме через опозиційні погляди, які спрямовані проти діючої влади у Російській Федерації, позивача було несправедливо та незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за публікацію, яка засуджувала агресивну інтервенцію РФ проти незалежних країн. Враховуючи зазначене, у разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою переслідування та несправедливого засудження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, посилається на інформацію з Інтернет ресурсів, які не носять офіційного характеру, та взагалі не можуть розглядатися, як підстава для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось через можливі переслідування за ознакою політичних переконань визнаються необгрунтованими та не підтверджуються за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи. Апелянт зазначає, що позивачем була надана до ТУ ДМС України в Одеській області копія відповідної постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 03.04.2017 з відповідною мотивувальною частиною, в якій зазначені підстави для прийняття зазначеного рішення (долучається до матеріалів ОС позивача). Повідомлена позивачем інформація стосовно того, що зазначена відмова обумовлена особистим відношення до позивача є лише припущенням, яке не знаходить власного підтвердження за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи. Інформація стосовно спроб оскарження зазначеного рішення з боку позивача відсутня. Враховуючи матеріали особової справи позивача за розглядом звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, наданих обставин, які, на думку позивача унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності, проведених анкетування та інтерв`ю у позивача відсутні умови передбачені п.п 1,13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". ДМС України звертає увагу, що відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має для цього інші законні підстави, ГУ ДМС України в Одеській області в жодному разі не розглядається перспектива примусового повернення позивача до країни громадянської належності. Натомість, підтверджується можливість добровільного виїзду особи на Батьківщину, враховуючи проаналізовані матеріали особової справи та усні твердження.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, у додаткових письмових поясненнях позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є вірним та обґрунтованим, суд обрав найефективніший спосіб захисту прав позивача у вигляді «вирішити питання щодо визнання…», оскільки такий спосіб захисту зобов`язує ДМСУ здійснити конкретні дії, не втручаючись в так звані «дискреційні повноваження» відповідача. З огляду на зазначене, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

15 жовтня 2019 року до суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_1 ,, в якому він просить відкласти розгляд судової справи на час, визначений судом у зв`язку з хворобою його представника. До клопотання позивачем додано додаткові письмові пояснення.

Колегія суддів відмовила у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки в справі є достатньо письмових доказів для прийняття рішення.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, Пермський край, м. Перм. За віросповіданням позивач є мормон, представник організації Церква Ісусу Христа святих останніх днів, відповідно до протоколу співбесіди від 05 квітня 2018 року, позивач зазначив, що канонів релігії дотримується відносно, частково з 16 листопада 2013 року, коли його хрестили.

Організація Церква Ісусу Христа святих останніх днів в Росії є офіційною та дозволеною.

Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення: пропаганда, публічне демонстрування нацистської атрибутики або символіки у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 1000 рублів.

До виїзду з країни походження він проходив альтернативну цивільну службу у ДУ Медико-санітарна частина №11 ім. С.Н. Грінберга санітаром-мийником. Він обрав проходження альтернативної цивільної служби через незгоду з діючим режимом Путіна, є прихильником територіальної цілісності України. Проте, причиною обрання альтернативної служби офіційно було зазначено релігійні причини. Також під час проходження альтернативної служби позивач висловлював свої політичні погляди, за що зазнав утисків із сторони представників влади.

13 лютого 2018 року позивачу надійшов документ про явку до слідчого комітету стосовно надання пояснень з питання можливого ухилення від проходження альтернативної цивільної служби та слідчий йому повідомив, що буде порушена відносно позивача кримінальна справа через ухилення від проходження альтернативної цивільної служби, яка згодом зі слів позивача була відкрита.

На думку позивача, ці обвинувачення пов`язані з вираженням власної позиції позивача стосовно України.

Матеріалами справи підтверджено, що країну постійного проживання залишив приблизно 09.03.2018 року легально на підставі паспортного документу гр. Російської Федерації автомобільним транспортом, використовуючи сервіс BlaBlaCar, виїхав 07.03.2018 року з м. Пермі до м. Москва, мікроавтобусом сірого кольору марки Хюндай до м. Москва (Російська Федерація) прямував протягом доби, ввечері 09.03.2018 року виїхав з м. Москва до м. Мінськ, та 11 03.2018 року виїхав з м. Мінськ до м. Київ, використовуючи сервіс BlaBlaCar мікроавтобусом марки Vollkswagen.

Так, позивач зазначив, що виїзд з країни постійного проживання стався з причини систематичного переслідування позивача з боку держави Росія за політичними мотивами у зв`язку з політичними поглядами, які полягають у протистоянні режиму ОСОБА_2 та підтримки територіальної цілісності України, кульмінацією зазначених переслідувань є порушення кримінальної справи стосовно позивача та повернення до РФ у зв`язку з можливістю стати жертвою кримінального переслідування та відсутністю можливості захисту власних прав на території РФ.

Так, судом встановлено, що 02.04.2018 року позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 квітня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с.132-134 ).

Наказом ГУДМС в Одеській області №68 від 10 квітня 2018 року Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (Т.1,а.с.135).

В ході перевірки територіальним органом міграційної служби були надіслані відповідні запити, проведені співбесіди з позивачем.

Згідно з відповіддю ГУНП в Одеській області від 06.06.2018 року № 50/1375, позивач знаходиться у федеральному розшуку на території країни громадянської належності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 328 Кримінального кодексу РФ Ухилення від проходження альтернативної цивільної служби особами, звільненими від військової служби.

Також у розгляді особової справи приймав участь представник партнерської організації УВКБ ООН Десяте квітня, якими був підготовлений висновок, власна рекомендаційна позиція від 22.05.2018 року, відповідно до якої заявника рекомендовано визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20 листопада 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1,а.с.52-86).

Відповідно до рішення ДМС України №437-18 від 12.12.2018 року Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 (Т.2, а.с50-51).

Позивачу надіслано повідомлення від 04 січня 2019 року вих. №1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2,а.с. 48).

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 належать задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Крім того, Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 р., № 649, визначено процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розділом ІІ Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено:

2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Так, позивач зазначає, що він є прихильником територіальної цілісності України та її нинішнього європейського вектору розвитку, також позивач виступає проти режиму Путіна на території Російської Федерації, у зв`язку цими обставинами стосовно позивача були здійснені декілька епізодів утисків за політичними мотивами, а також бездіяльності з боку держави на порушення прав позивача, які для позивача є явно помітними, кульмінацією яких стало порушення кримінальної справи стосовно позивача, тому позивач вважає, що у випадку повернення до РФ йому загрожують покарання, на які позивач не заслуговує.

Судом першої інстанції встановлено, що, як слідує із протоколу співбесіди позивач зазначив, що на території країни його громадянської належності він зазнав переслідування за ознакою політичних переконань, що полягало у систематичному порушенні цивільних прав та бездіяльності з боку держави при неодноразових зверненнях позивача задля захисту свої прав. Також подібні переслідування полягали в цілеспрямованому притягненні позивача до адміністративної відповідальності або кримінальної відповідальності за політичними мотивами, проявлялись в псуванні майна позивача та пригніченням стосовно нього.

Зокрема, позивач зазначив, що ним була обрана альтернативна цивільна служба замість строкової військової служби за наявністю у позивача політичних поглядів. З самого початку проходження служби, за словами позивача, роботодавці ненавидили його, у зв`язку з мотивами несення альтернативної цивільної служби, почалися образи, не виплачували заробітну плату та незаконно звільнили позивача, яке позивач в подальшому оскаржував, проте безрезультатно.

Також, позивач зазначив, що всі епізоди переслідування позивача взаємопов`язані і розпочинаються з початку позивачем альтернативної цивільної служби. Так, в знак протесту дій роботодавця позивач одягнув прапор України на свій робочий одяг, після чого по відношенню до позивача було проведено огляд його сторінки ВКонтакте в присутності свідків, в якій наявні запис щодо засудження агресивної політики РФ, а тому в подальшому позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

В протоколі співбесіди позивач зазначає, що з самого початку агресивних дій Росії проти України активно засуджував політику Росії, що можна побачити через безліч скриншотів у соціальних мережах позивача та через політичну позицію позивача постійно пригнічували на роботі, проти позивача було порушено кримінальну справу за злочинну змову з керівництвом організацій де позивач проходив альтернативну цивільну службу.

Окрім того, позивачем надано роздруківки зі ЗМІ, які вказують на те, що переслідування за ознакою політичних переконань не є виключно особистою думкою позивача, а також підтверджені поглядам інших осіб.

Також позивач зазначив та надав суду відповідні докази на підтвердження тому, що він разом з 10 росіян подав заяву проти Росії ( ОСОБА_3 та інші) до Європейського суду з прав людини, яка вже пройшла стадію комунікації від 14 травня 2018 року (№ заяви 56317/16) про засудження за публікацію зображення свастики, за що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Позивач послався на публікації: Пермского противника войны в Украине преследуют за фото книжного развала в Киеве 29.12.2016.

Позивач посилався на інформацію щодо країни походження http:bit.ly/2I006CD, стосовно того, що альтернативна цивільна служба діє в РФ вже більше 15 років, але у воєнкоматах призовників яка бажають до неї бути зарахованими вважають як уклоністи або божевільні.

З дослідження висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту судом першої інстанції встановлено, що причиною у відмові наданні статусу біженця стало, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні певний зв`язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі його повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за ознакою політичних переконань; можливість здійснювати самостійно захист на території країни походження; відсутність взаємозв`язку між політичними поглядами, яких ймовірно дотримується заявник та проблемами, які виникли у нього на території країни походження. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди.

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН Наявність переслідувань за політичні переконання передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні від 25.06.2009 року №1 роз`яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; неподання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Судом першої інстанції з метою повного та всебічного розгляду адміністративної справи здійснено моніторинг інформаційних джерел щодо вказаних позивачем обставин, зокрема:

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, як один із напрямків інформаційної війни агресором використовується пропаганда війни засобами масової інформації, а також представниками керівництва країни та наближеними до нього політичними діячами та науковцями.

Протести в Москві проти війни в Україні, 21 вересня 2014

Супротивників війни із Україною В. ОСОБА_4 називає не інакше як зрадниками та п`ятою колоною.

Вже з вересня 2008 року А. Дугін, російський фашист[59 АДРЕСА_1 [60], що його називають мозком ОСОБА_2 , вимагав вторгнення в Україну та інші країни, що раніше входили до СРСР[61][62]: Радянська імперія буде відновлена різними засобами: силою, дипломатією, економічним тиском… Все буде залежати від місця та часу.

13 квітня 2014 року Генеральний секретар НАТО Андерс ОСОБА_5 у заяві, опублікованій на сайті альянсу, звинуватив РФ у пропаганді війни і бажанні повалити владу в Україні.

У травні 2014 року у мережі з`явився рекламний ролик, створений восени 2013 року на замовлення Міноборони РФ, що агітує вступати до лав збройних сил РФ. Цей ролик викликав критику за пропаганду війни і його оригінал видалили з відеохостингу Vimeo (тепер він опублікований лише на Youtube)[65]

Режим Путіна для обґрунтування агресії проводить у пропаганді лінію між нашими та фашистами в Україні. В той же час керівництво Росії продовжує пропаганду насильства по відношенню до не наших як щось бажане та навіть обов`язкове.

Для пропаганди використовуються навіть передачі для дітей.

Всі ці дії за законодавством Російської Федерації є злочинами проти миру та безпеки людства: Стаття 354 Кримінального кодексу. Публічні заклики до розв`язування агресивної війни[69].

Зазначена інформація розміщена на сайті: https://uk.wikipedia.org/wiki/Росія.

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що аналіз вище перелічених офіційних документів та інформації щодо країни походження, на яку робить посилання позивач, зіставляючи її, зокрема з політичними переконаннями позивача, суд вважає, що побоювання позивача стати жертвою політичних переслідувань у випадку повернення до країни громадянської належності є правдоподібними та переконливими.

Однак, відповідачем не здійснений достатній аналіз зв`язку, що ті рішення, які вже прийняті в країні походження позивача відносно нього в достатній мірі пов`язані з його політичними переконаннями та є саме утиском позивача, та що очікує позивача у разі його повернення до країни походження.

З огляду на вищевикладені обставини, вірним є висновок суду першої інстанції, що проведений відповідачем аналіз фактів щодо позивача, можливості його переслідування, вже прийнятих відносно нього рішень (щодо притягнення до адміністративної відповідальності та порушення кримінальної справи, об`явлення у розшук) та інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Російської Федерації є неповний та необ`єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту є передчасним.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, висновок міграційної служби щодо позивача є передчасним та потрібно вжиті додаткові заходи для перевірки інформації відносно шукача притулку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Що стосується клопотання апелянта про повернення надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 1152,60 грн., яке викладено у заяві про виконання ухвали Пятого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2019 р. про залишення апеляційної скарги без руху, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2019 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України було залишено без руху з підстав, що по справі не сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги та надано апелянту десять днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків поданої апеляційної скарги.

У зазначеній ухвалі було вказано, що позов містить дві вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим судовий збір за подання апеляційної скарги складає 2305,2 (1152,6х2) грн.

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від Державної міграційної служби України надійшла заява про виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без рху, до якої додано платіжне доручення № 394 від 22 травня 2019 року про сплату судового збору у розмірі 2305,20 грн. Проте, у заяві апелянт вказував, що даний адміністративний позов містить одну позовну вимогу немайнового характеру, у зв`язку з чим вважав, що сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1152,60 грн., а саме відраховуючи судовий збір від наявності однієї вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим просили повернути надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 1152,60 грн.

Колегія суддів зазначає, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою, в ОСОБА_6 просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №437-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позовна вимога про визнаня протиправним та скасувати рішення, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є однією вимогою, оскільки саме визнання рішення протиправним і є передумовою для застосування іншого способу захисту порушеного права, а саме його скасування.

Позовна вимога про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є другою окремою самостійною вимогою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції вірно зроблено розрахунок судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, а саме 2305,2 грн., який зазначено в ухвалі П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2019 року.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначене у заяві клопотання повернути надмірно сплачено суму судового збору у розмірі 1152,60 грн. задоволенню не підлягає.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.10.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик