Справа № 280/5266/18
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 280/5266/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.03.2019 р. в адміністративній справі №280/5266/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання дій неправомірними скасування вимог,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому позивач просв визнати дії відповідача протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 02.10.2018 № Ф-5839-17 на суму 17 036,34 грн. та від 07.11.2018 № Ф-5839-17 на суму 24 407,34 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Запорізькій області від 02.10.2018 року № Ф-5839-17 та від 07.11.2018 року № Ф-5839-17 про сплату недоїмки в частині визначення суми недоїмки у розмірі 3 803,85 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи його апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача. повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не прибув, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, що відповідно до приписів ст. 312 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30.06.2009.

25.02.2019 до ЄДРПОУ внесено запис № 4014902 про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

02.10.2018 ГУ ДФС у Запорізькій області направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 5839-17, якою зобов`язано позивача сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 17 036,19 грн., з яких: недоїмка 12 251,85 грн., штраф 741,05 грн. та пеня 4 043,29 грн.

02.11.2018 ГУ ДФС у Запорізькій області направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 5839-17, якою зобов`язано позивача сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 24 407,39 грн., з яких: недоїмка 19 623,39 грн., штраф 741,05 грн. та пеня 4 043,29 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправності визначення відповідачем податкового боргу зі сплати єдиного внеску позивача за 2015 рік, та правомірності визначення початкового боргу за 2017 рік.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (Закон №2464- VI) визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 30.06.2009 по 25.02.2019, а отже в цей період мав статус платника єдиного внеску. При цьому до 01.07.2015 перебував на спрощеній системі оподаткування.

Відповідно до приписів п.2, 3 ч. 1 ст 7 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Отже, з аналізу наведеного вбачається, що приписи законодавства до 01.01.2017 передбачали саме право, а не обов`язок платника на визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання платником доходу у звітному періоді.

При цьому надалі Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно п.2 ч. 1 ст.7 Закону № 2464-VI разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

В частині 7 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 №2464-VI).

В свою чергу з матеріалів справи вбачається, що спірні вимоги, складені контролюючим органом, включають нараховані суми єдиного внеску за період з 01.01.2015 по ІІІ квартал 2018 року включно, зокрема: 20.04.2015 - 1267,95 грн. (1218 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за І квартал 2015 року; 20.07.2015 - 1267,95 грн. (1218 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за II квартал 2015 року; 19.10.2015 - 1267,95 грн. (1218 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за III квартал 2015 року; 09.02.2018 - 8448,00 грн. (3200 грн.*22%*12 місяців) та 19.04.2018 - 2457,18 грн. (3723 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за І квартал 2018 року; 19.07.2018 - 2457,18 грн. (3723 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за II квартал 2018 року; 19.10.2018 - 2457,18 грн. (3723 грн.*22% *3 місяці) - єдиний внесок за III квартал 2018 року.

При цьому сторонами не оскаржується той факт, що звіти про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протягом 2015-2018 років ФОП ОСОБА_1 до контролюючого органу не подавав, суми єдиного внеску не сплачував.

Враховуючи те, що положення ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI не містили обов`язку платника податків визначати базу єдиного внеску, суд вважає, що контролюючим органом неправомірно самостійно визначено базу та нараховано ФОП ОСОБА_1 суми єдиного внеску за 2015 рік.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про сплату боргу в сумі 3 803,85 грн. є неправомірними та підлягають скасуванню.

Стосовно правомірності нарахування ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску за періоди 2017-ІІІ квартал 2018 року, суд зазначає наступне.

З вищенаведених норм права вбачається, що протягом 2017-2018 років діяла редакція Закону № 2464-VI, якою передбачено саме обов`язок фізичної особи-підприємця визначати базу нарахування єдиного внеску.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Доказів щодо звільнення позивача від сплати єдиного внеску протягом 2017-2018 років ре надано.

При цьому колегія судів, з урахуванням розмірів щомісячний розмір мінімальної заробітної плати, які діяли у 2017 -2018 роках, вважає правильним розрахунок проведений судом першої інстанції, зокрема, що позивачем не сплачено суми єдиного внеску за 2017 рік (8 448,00 грн.) та за три квартали 2018 року (7371,54 грн.), про що і зазначено в оскаржуваних вимогах про сплату боргу (недоїмки).

Отже, вищенавенеде свідчить про правомірність винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 02.10.2018 № Ф-5839-17 та від 07.11.2018 № Ф-5839-17 в частині визначення суми недоїмки за 2017-ІІІ квартали 2018 року, які повинен сплатити позивач.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи позивача стосовно неправомірності дії контролюючого органу, щодо винесення оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), з огляду на наступне.

Так, процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (пункт 2 розділу VI Інструкції №449).

Згідно із пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (пункт 4 розділу VI Інструкції №449).

Отже, враховуючи, що позивачем не виконано свого обов`язку щодо визначення бази нарахування та сплати єдиного внеску, відповідачем у вимозі про сплату боргу (недоїмки) нараховано мінімальний страховий внесок, що передбачено положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI.

Доводи позивача стосовно того, що йому не було відомо про його реєстрацію як фізичної особи-підприємця колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що вказані обставини не можуть слугувати підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати податки та збори, як фізична особа-підприємець, відомості щодо якого містились в ЄДРПОУ.

Так, ч. 4 ст. 6 Закону №2464-VI визначено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою підприємцем.

Також колегія суддів критично ставиться до доводів позивача щодо перебування його під вартою та неможливістю здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки такі обставини позивачем підтверджено лише у періодах -2014-2015рр.

Крім того колегія суддів вважає неспроможними твердження позивача стосовно того, що при зверненні до податкового органу йому було роз`яснено щодо ліквідації його діяльності оскільки наведені обставини не підтверджуються жодним доказом та спростовуються інформацією з ЄДРПОУ, зокрема щодо дати припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , 25.02.2019 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.03.2019 р. в адміністративній справі №280/5266/18 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко