Справа № 804/4954/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2019 року

Київ

справа №804/4954/13-а

касаційне провадження №К/9901/9332/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - Банк) на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 (суддя - Чорна В.В.), постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 (головуючий суддя - Чередниченко В.Є., судді - Коршун А.О., Панченко О.М.) та додаткову постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2015 (головуючий суддя - Чередниченко В.Є., судді - Коршун А.О., Панченко О.М.) у справі за позовом Приватного підприємства «Байт» (далі - Підприємство) до Криворізької південної міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області ДПС (далі - Інспекція), за участі третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро», про скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року Підприємство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило: визнати протиправним дії Інспекції по проведенню 07.03.2013 документальної невиїзної перевірки суб`єкта господарювання - Підприємства щодо дотримання строків сплати і скасувати наказ Інспекції від 03.03.2013 № 416 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства»; визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Інспекції від 05.04.2013 № .

На обґрунтування зазначених позовних вимог Підприємство послалося на те, що: на письмовий запит Інспекції від 14.01.2013 № 574/10/22 про надання документів та пояснень стосовно порядку відображення операцій по відчуженню майна на користь Банку Підприємство листом від 24.01.2013 № 21 надав пояснення та належним чином засвідчені копії документів; відповідно до абзацу 12 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України надходження заяви зі скаргою покупця на відмову продавці надати податкову накладну та/або порядку реєстрації її в Єдиному реєстрі є підставою для проведення документальної позапланової виїзної (а не невиїзної) перевірки зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язання з податку за такою операцією; надані Банком документи, на які міститься посилання у акті перевірки, складалися без участі Підприємства та йому не направлялись, а тому не являються первинними бухгалтерськими документами Підприємства, які б підтверджували здійснення Підприємством відвантаження товарів, як це визначено пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 28.05.2013 позов задовольнив: визнав нечинним наказ Інспекції від 03.03.2013 № 416 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства»; скасував податкове повідомлення-рішення Інспекції від 05.04.2013 № .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: оспорюваний наказ про призначення документальної невиїзної перевірки Підприємства був прийнятий Інспекцією протиправно, оскільки підставою для його видання був лист Банку від 10.10.2012 № 5/32-7995 щодо ненадання Підприємством Банку податкової накладної при передачі об`єкта нерухомого майна у квітні 2012 року, який: по-перше - не є скаргою на дії продавця (Підприємства), по-друге - був надісланий не на адресу податкового органу за місцем реєстрації покупця (СДПІ по роботі з ВПП у м. Дніпропетровську), а до податкового органу за місцем реєстрації продавця (Інспекції), з урахуванням того, що в силу положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України у випадку надходження такої скарги передбачено проведення документальної позапланової виїзної перевірки; доводи Інспекції про фактичну передачу Підприємством об`єкта нерухомого майна у квітні 2012 року згідно акту приймання-передачі від 04.04.2012 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, з огляду на що у Підприємства були відсутні підстави, передбачені пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, для формування у квітні 2012 року податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 471749,00 грн. та надання Банку податкової накладної.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 16.04.2015 скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання нечинним наказу Інспекції від 03.03.2013 № 416 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд додатковою постановою від 30.04.2015 визнав протиправним та скасував наказ Інспекції від 03.03.2013 № 416 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства».

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у скасованій частині, виходив з того, що: висновки суду першої інстанції про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства на підставі листа Банку від 10.10.2012 № 5/32-7995 щодо ненадання Підприємством Банку податкової накладної при передачі об`єкта нерухомого майна у квітні 2012 року є помилковими, оскільки у оспорюваному наказі на проведення перевірки Підприємства відсутні посилання на цей лист, а в якості підстави для проведення перевірки зазначено підпункт 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України; податковим законодавством України не передбачено такої підстави для проведення позапланової перевірки суб`єкта господарювання як дані інформаційної бази даних про заниження суб`єктом господарювання податкових зобов`язань; оспорюваний наказ не може бути визнаний нечинним, оскільки такий спосіб захисту може стосуватися лише нормативно-правових актів, а не актів індивідуальної дії; враховуючи відсутність підстав для проведення позапланової документальної невиїзної перевірки Підприємства, подальше прийняття податкового повідомлення-рішення на підставі викладених в акті перевірки висновків є протиправним.

Банк оскаржив рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 14.05.2015 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на те, що рішення судів першої та апеляційної ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права та порушують права Банку, оскільки: суд першої інстанції ухвалив рішення, яке зачіпає права та інтереси Банку, без залучення його до участі у справі; Банк правомірно сформував податковий кредит у листопаді 2012 року на підставі поданої на Підприємство скарги, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 804/10612/13-а; суди не надали належної правової оцінки доказам, наданим Банком щодо фактичної передачі Підприємством Банку нерухомого майна у квітні 2012 року.

У запереченні на касаційну скаргу Підприємство просить суд відмовити у її задоволенні і залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін. При цьому, Підприємство вказує на те, що з мотивувальної частини судових рішень, ухвалених у справі № 804/10612/13-а, вбачається, що обставини щодо наявності належних та допустимих доказів на підтвердження подачі Банком скарги на Підприємство у формі додатку 8 до податкової декларації з податку на додану вартість за листопад 2012 року, судами повно та всебічно не встановлювались, оскільки у зазначеній справі це не було предметом доказування.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 30.09.2019 прийняв касаційну скаргу до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 01.10.2019.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та з урахуванням меж касаційної скарги дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України як одну з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Із зазначеною правовою нормою кореспондуються положення пункту 7 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017), який відносить до основних засад (принципів) адміністративного судочинства забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом, а також стаття 13 цього Кодексу, якою визначено право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Вказане право на касаційне оскарження з урахуванням позиції, викладеної в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Андрієвська проти України» і «Буланов та Купчик проти України», кореспондується з правом доступу до суду з метою забезпечення авторитету судової влади. До того ж, у справах «Брумареску проти Румунії», «Волосюк проти України», «Науменко проти України», «Праведна проти Росії», «Радчіков проти Росії», «Рябих проти Росії», «Трегубенко проти України» Європейський суд з прав людини чітко визначив, що згідно з принципом юридичної визначеності суд та інші суб`єкти владних повноважень, у тому числі не учасники справи, їхні посадові чи службові особи після ухвалення остаточного рішення не мають права на звернення щодо перегляду рішення суду.

Механізм реалізації права на касаційне оскарження судового рішення в адміністративному судочинстві врегульовано Главою 2 Розділу ІІІ Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017).

Так, згідно з частиною першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Виходячи з аналізу наведених положень законодавства, право на касаційне оскарження судового рішення мають учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, однак, лише у визначених законом випадках.

Отже, суб`єктами касаційного оскарження постають такі особи за критерієм матеріального чи процесуального інтересу у результатах вирішення адміністративної справи: учасники справи - сторони, тобто позивач і відповідач (стаття 46 Кодексу адміністративного судочинства України), треті особи (стаття 49 Кодексу адміністративного судочинства України), їхні представники (статті 55, 57 Кодексу адміністративного судочинства України), у тому числі якщо представник раніше не брав участь у відповідній справі, із обов`язковою вказівкою в довіреності на право представника звертатися із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (статті 59, 60 Кодексу адміністративного судочинства України); особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Банк був залучений згідно протокольної ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014.

Відповідно до положень частини другої статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у будь-який час до закінчення судового розгляду, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Якщо адміністративний суд при прийнятті позовної заяви, підготовці справи до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Відтворенням запису фіксації судового засідання від 23.10.2014 підтверджується, що постановляючи усну ухвалу про залучення Банку до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, суд апеляційної інстанції не всановив обставин, які б свідчили про те, що судове рішення у даній справі може вплинути на права і обов`язки Банку.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є правомірність прийняття Інспекцією наказу на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Підприємства та правомірність податкового повідомлення-рішення, прийнятого за висновками акту перевірки, складеного за наслідками цієї перевірки. Правомірність формування Банком податкового кредиту у листопаді 2012 року у межах розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій не перевірялась та не встановлювалась. Натомість вказані обставини були предметом доказування у справі № 804/10612/13-а за позовом Банку до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Дніпропетровську Міжрегіонального ГУ Міндоходів про скасування податкових повідомлень-рішень, за результатом розгляду якої судами були ухвалені рішення, які набрали законної сили.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги Банку щодо того, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішенні у даній справі, вирішили питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Банку, а тому у задоволенні касаційної скарги слід відмовити. При цьому, посилання Банку в касаційній скарзі на необхідність повторного дослідження та встановлення обставин, яким у справі № 804/10612/13-а вже була надана правова оцінка, є безпідставними, оскільки вони не входять до предмету доказування у справі, що розглядається.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Банку підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 та додаткова постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2015 - без змін.

Керуючись ч.1 ст. 52, п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 та додаткову постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2015 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду