Справа № 420/5033/19
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5033/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправним і скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 149 від 07.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Адміністративний позов обґрунтовано наступним.

Позивач вважає рішення Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області необгрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У п. 6 ст.8 Закону зокрема зазначено: «Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися».

Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону, оскільки заява Позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону.

У липні 2019 р. Позивач вперше звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні за захистом Позивач надала оригінал паспортного документу серії НОМЕР_1 , який наразі є долученим до матеріалів особової справи Позивача. Тож Позивач не видає себе за іншу особу та їй не було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до звернення у липні 2019 року.

До того ж, п. 1 ч. 1 ст.1 Закону визначає: біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом наслідок такій побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

У разі повернення до Туркменістану, існує ризик переслідувань Позивача через її належність до соціальної групи - російськомовне населення.

Позивач зазначає, що відношення до російськомовного населення значно погіршилося за останній час.

Крім того, пунктом 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового чи тимчасового захисту» (в редакції від 03.03.2016 р.) встановлено, що:

«особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання:

застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару

чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання,

або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини,

і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань».

Позивач вказує, що не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, крім того позивач вказує, що не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8 Закону, на який відповідач посилається, і саме тому заява Позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Позивач вказує, що відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження. Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні. Більш того, інформація по країні походження має бути надана авторитетними джерелами. Задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадянської належності, необхідно дослідити декілька джерел.

Відтак, наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №149 від 07.08.2019 року позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позову з додатками отримано представником відповідача Головного управління ДМС України в Одеській області 02.09.2019 року, що підтверджується розпискою про отримання нарочно копії ухвали.

17.09.2019 року за вхід. № 33432/19 представником відповідача Білоконь Н.О. (за довіреністю) через канцелярію суду надано відзив на адміністративний позов та додаткові докази - матеріали особової справи ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження, тому що існує ризик переслідувань, через її належність до соціальної групи - російськомовне населення.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження вказано возз`єднання з сім`єю, так як матір і рідна сестра позивача проживають на території України на законних підставах. Також позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності через недостатній економічний рівень розвитку Туркменістану, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла.

Щодо виїзду з країни громадянської належності позивач надала наступну інформацію. З Туркменістану виїхала 22.09.2007 , авіарейсом з Ашхабад (Туркменістан) - Москва (Російська Федерація). З м. Москва прямувала потягом до м. Одеса (Україна). На територію України потрапила 23.09.2007, легально, на підставі паспортного документу та оформленою візою типу П-1 строком дії до 18.12.2007.

На території Російської Федерації позивач знаходилася з 22.09.2007 по 23.09.2007, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилася в третій безпечній країні та не звернулася за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію РФ транзитним, так як згідно зі ст. 29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в`їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

1. Дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

2. Дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і

Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);

3. Має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону, статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтверджується практикою прийняття судових рішень.

Зокрема, Російську Федерацію визнано третьою безпечною країною у розумінні вимог Закону під час прийняття Верховним судом постанови від 18.10.2018 по справі №826/16199/16: «Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивач мав можливість вільно проживати в третій безпечній країні, а саме, в Російській Федерації, як трудовий мігрант, де він не піддавався переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається».

В разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинна була звернутись за захистом на території Російської Федерації.

З урахуванням вищезазначеного вбачається, що у випадку реальності існування загрози для себе на території країни громадянської належності, позивач мала можливість звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, додатково приймаючи до уваги, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання, наявність та доступність відповідних процедур та враховуючи приєднання Російської Федерації до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року міграційною службою вважається, що у разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань біженець звертається за захистом в першій країні потрапляння.

Слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 29.07.2019, тобто через 11 років після потрапляння на територію.

Цим самим позивач порушила вимоги ч. 1 ст. 5 Закону, а саме: «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Отже, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування (арк. 2 дод. протоколу співбесіди від 07.08.2019).

Звернення до ГУ ДМС України в Одеській області відбулось із зволіканнями після довготривалого перебування на території України можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Також, позивач має рідних на території України, в місті Одеса зокрема це - сестра, яка є громадянкою України і займалася зі слів позивача документами для легалізації їхньої матері, мати, дві тітки та дядько (арк. 8 протоколу співбесіди від 06.08.2019). Цей факт є підтвердженням того, що в позивача є в оточені люди, які могли б скоординувати її до ГУ ДМС України в Одеській області задля легального перебування.

Стосовно проблематики переслідування, під час співбесіди позивач чітко зазначила, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через недостатній економічний рівень розвитку Туркменістану, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за інтими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

заявник заслуговує на довіру.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необгрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Твердження позивача є цілком загальними та сумнівними, і не приймаються, а також вказують на неправдоподібність зазначеного елементу та на введення в оману ГУ ДМС України в Одеській області, що суттєво знижує рівень довіри до її клопотання в цілому, так як вона вільно володіє туркменською мовою та під час проживання на території Туркменістану позивач спілкувалась з місцевим населенням, ходила на курси швачки та в місця відпочинку.

Позивач ніколи не порушувала закон, не мала проблем з правоохоронними органами та органами державної влади (арк. 6 протоколу співбесіди від 06.08.2019).

ГУДМС в Одеській області приходить до висновку, що метою виїзду було не побоювання зазнати переслідування, а бажання покращити умови свого життя шляхом здійснення виїзду до України. Також, будь-яких підтверджень стосовно ймовірних погроз або фактів переслідування до управління надано не було.

Під час проведення співбесіди позивач вказує, що в регіоні її постійного проживання вона не працювала, так як різноробочим йти не хотіла, а на хорошу посаду потрібна була вища освіта, якої у неї не було. Додатково зазначила, що на Батьківщині дуже тяжко знайти роботу з великим доходом без вищої освіти, водночас вона не має бажання навчатися у ВНЗ через те, що їй це не цікаво (арк. 5 протоколу співбесіди від 06.08.2019);

Елемент неможливості повернення до країни громадянської належності через виїзд родичів до іншої країни, недостатній економічний рівень розвитку Туркменістану, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України, фінансові проблеми не розглядається як існування у позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або можливості застосування до особи серйозної шкоди, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання у разі повернення до Туркменістану.

Додатково, позивач не може чітко зазначити, що може загрожувати їй у випадку повернення на Батьківщину. Натомість, обставини, за яких вона безперешкодно особисто отримала візу до України та без жодних проблем перетнула державний кордон Туркменістану, що свідчить про відсутність у неї відповідних проблем на Батьківщині.

Близькі родичі не зазнають жодних проблем, які б свідчили про наявність будь-якої небезпеки, що також вказує на відсутність розшуку або перспективи переслідування заявниці у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Ніхто з членів родини позивача ніколи не переслідувався та не переслідуються на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичних поглядів, належності до певної соціальної групи. Позивач мала вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, заявницю також не звинувачували на території Туркменістану у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 06.08.2019), що вказує на відсутність елементу можливої дискримінації заявниці або її родини.

Позивачу ніхто особисто не погрожував та не застосував проти неї фізичне насилля в країні громадянської належності. Вона мала доступ до всіх базових потреб на Батьківщині. Слід зазначити, що позивач ніколи не висловлювалась проти державної влади на території Туркменістану та не мала проблем з представниками державної влади країни.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Туркменістану, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання позивача біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.11 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на Батьківщину.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Туркменістану (місце народження - м. Мари, Марийська область, Туркменістан) , паспортний документ серії НОМЕР_1 дата видачі 29.07.2006 р.

29.07.2019 року ОСОБА_1 до звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №165 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( Requete a fin de reconnaitre la personne refugie ou comme telle qui a besoine dela protection supplementaire).

07.08.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019OD0150, яким громадянці Туркменістану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.08.2019 року за підписом заступника начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області Максименко А.В. видано наказ №149, яким громадянці Туркменістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.08.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено повідомлення № 5/1-252 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення №5/1-252 від 07.08.2019 року отримано позивачем 19.08.2019 року, що підтверджується його особистим підписом.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття».

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пункт 1 частини 1 статті 1, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6 цього закону визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 1 статті 8, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

ВИСНОВКИ СУДУ.

У «Науковому висновку щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією», опублікованому на офіційному сайті Верховного Суду, зазначено, що «дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі».

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права. Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

В даній справі підставою виникнення спору слугувало винесення наказу №149 від 07.08.2019 року на підставі п.п. 4, 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 29.07.2019 року встановлено, що позивачка виїхала з Туркменістану 22.09.2007, авіарейсом з Ашхабад (Туркменістан) - Москва (Російська Федерація). З м. Москва прямувала потягом до м. Одеса (Україна).

23.09.2007 року позивачка потрапила на територію України, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 оформленою візою типу П-1 серії Y06351234 строком дії до 18.12.2007.

Проте, до територіального органу ДМС позивачка звернулась лише 29.07.2019 року.

Зі слів позивачки встановлено, що раніше вона ніколи не зверталася за наданням статусу біженця у інших країнах та інших регіонах України.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Основною причиною звернення позивачки за міжнародним захистом на території України є ризик переслідувань позивача через її належність до соціальної групи - російськомовне населення.

Судом встановлено та матеріалами особової справи підтверджено, що на території Російської Федерації позивач знаходилася з 22.09.2007 по 23.09.2007, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вона знаходилася в третій безпечній країні та не звернулася за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Проїзд через територію РФ не є транзитним, так як згідно зі ст. 29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в`їзду в Російську Федерацію» транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Досліджено, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки:

1. Дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання);

2. Дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 № 3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і

Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації);

3. Має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Наявність необхідних ознак для визначення Російської Федерації третьою безпечною країною відповідно до ч. 22 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтверджується практикою прийняття судових рішень.

Зокрема, Російську Федерацію визнано третьою безпечною країною у розумінні вимог Закону під час прийняття Верховним судом постанови від

18.10.2018 по справі № 826/16199/16: «Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивач мав можливість вільно проживати в третій безпечній країні, а саме в Російській Федерації, як трудовий мігрант, де він не піддавався переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті б Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається».

В разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині позивач повинна була звернутись за захистом на території Російської Федерації, ще у 2007 році.

Так, у випадку реальності існування загрози для себе на території країни громадянської належності, позивач мала можливість звернення за міжнародним захистом на території Російської Федерації, додатково приймаючи до уваги, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання, наявність та доступність відповідних процедур та враховуючи приєднання Російської Федерації до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року міграційною службою вважається, що у разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань біженець звертається за захистом в першій країні потрапляння.

В свою чергу, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачка звернулась із заявою про набуття міжнародного захисту лише 29.07.2019, тобто через 11 років після виїзду з країни походження.

Позивач порушила вимоги ч. 1 ст. 5 Закону, а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

З огляду на вказане, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування (арк. 2 дод. протоколу співбесіди від 07.08.2019).

Також, позивач має рідних на території України, в місті Одеса зокрема це - сестра, яка є громадянкою України і займалася зі слів позивача документами для легалізації їхньої матері, мати, дві тітки та дядько (арк. 8 протоколу співбесіди від 06.08.2019). Цей факт є підтвердженням того, що в позивача є в оточені люди, які могли б скоординувати її до ГУ ДМС України в Одеській області задля легального перебування.

Під час співбесіди позивач чітко зазначила, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через недостатній економічний рівень розвитку Туркменістану, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за інтими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необгрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначене підтверджується наступними фактами, а саме:

виїзд позивача з Туркменістану не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту ніколи не зазнавала переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 3 анкети від 01.08.2019);

матеріали особової справи позивача також не містять належної доказової бази, яка б вказувала на її участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Туркменістану (арк. 5 протоколу співбесіди від 06.08.2019);

позивач стверджує, що повертатися до країни постійного проживання не бажає, через можливість зазнати загрозу для себе у зв`язку з тим, що корінне населення Туркменістану негативно почало відноситися до російськомовного населення проживаючого в країні. Заявниця не може надати розгорнуті відповіді на поставлені запитання та обґрунтувати свої твердження, говорить, що корінне населення інколи виражались словесно та вважали чужаками російськомовне населення, але фізичне насилля ніколи не застосовували (арк. 9 протоколу від 06.08.2019; арк. 2-3, дод. протоколу співбесіди від 07.08.2019).

Однак твердження є цілком загальними та сумнівними, і не приймаються, а також даний факт вказує на неправдоподібність зазначеного елементу та вказує на введення позивачем в оману ГУ ДМС України в Одеській області, що суттєво знижує рівень довіри до її клопотання в цілому, так як вона вільно володіє туркменською мовою та під час проживання на території Туркменістану позивач спілкувалась з місцевим населенням, ходила на курси швачки та в місця відпочинку.

Позивач ніколи не порушувала закон, не мала проблем з правоохоронними органами та органами державної влади (арк. 6 протоколу співбесіди від 06.08.2019).

Також, будь-яких підтверджень стосовно ймовірних погроз або фактів переслідування до управління надано не було:

під час проведення співбесіди позивач вказує, що в регіоні її постійного проживання вона не працювала, так як різноробочим йти не хотіла, а на хорошу посаду потрібна була вища освіта, якої у неї не було. Додатково зазначила, що на Батьківщині дуже тяжко знайти роботу з великим доходом без вищої освіти, водночас вона не має бажання навчатися у ВНЗ через те, що їй це не цікаво (арк. 5 протоколу співбесіди від 06.08.2019);

Елемент неможливості повернення до країни громадянської належності через виїзд родичів до іншої країни, недостатній економічний рівень розвитку Туркменістану, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла та близьких родичів, які проживають на законних підставах на території України, фінансові проблеми не розглядається як існування у позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або можливості застосування до особи серйозної шкоди, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання у разі повернення до Туркменістану.

Додатково, позивач не може чітко зазначити, що може загрожувати їй у випадку повернення на Батьківщину. Натомість, обставини, за яких вона безперешкодно особисто отримала візу до України та без жодних проблем перетнула державний кордон Туркменістану, що свідчить про відсутність у неї відповідних проблем на Батьківщині.

Близькі родичі не зазнають жодних проблем, які б свідчили про наявність будь-якої небезпеки, що також вказує на відсутність розшуку або перспективи переслідування заявниці у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Ніхто з членів родини позивача ніколи не переслідувався та не переслідуються на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичних поглядів, належності до певної соціальної групи. Позивач мала вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, заявницю також не звинувачували на території Туркменістану у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 06.08.2019), що вказує на відсутність елементу можливої дискримінації заявниці або її родини.

Позивачу ніхто особисто не погрожував та не застосував проти неї фізичне насилля в країні громадянської належності. Вона мала доступ до всіх базових потреб на Батьківщині. Слід зазначити, що позивач ніколи не висловлювалась проти державної влади на території Туркменістану та не мала проблем з представниками державної влади країни.

Позивач не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на Батьківщину.

Згідно з п.195 Керівництва в кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в пергу чергу самим заявником, і тільки після цього,особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Наведене вище кореспондується з вимогами ч.7 ст.7 Закону, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця або особою, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальним правовим принципам доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Слід зазначити, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказана правова позиції висловлена Верховний Суд в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Туркменістану, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про необґрунтованість тверджень позивача.

Так, при прийнятті рішення суд враховує загальну динаміку конфлікту, ситуацію в рідному для шукача захисту регіоні постійного місця проживання на території країни громадянської належності.

Відповідно до наявної ІКП встановлено, що Республіка Туркменістан просувається в рейтингу країн, які забезпечують правопорядок на своїх територіях, а також діяльність країни громадянської належності у сфері розвитку економіки, торгівлі та політики також має позитивні тенденції.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 . вбачається відсутність підстав у контексті можливого визнання її особою, яка потребує додаткового захисту на території України через відсутність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

Так, можливо визначити, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у випадку повернення на територію країни громадянської належності, під час проживання в Туркменістані її основоположні права та свободи не порушувались, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці у випадку повернення на Батьківщину, відсутні (арк. 6 протоколу співбесіди від 06.08.2019).

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявницю особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1959 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених Фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявниці в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено, що позивач не має потреби в набутті міжнародного захисту на території України та звертається до ГУ ДМС України в Одеській області лише з метою отримання документів, які б дозволили їй легально знаходитися на території України, використовуючи процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як засіб для легалізації в Україні через відсутність документів для легального перебування в Україні, також про цей факт свідчить й надання завідомо неправдоподібної інформації, шляхом використання вигаданої легенди переслідування. Всі дії позивача можна розцінювати, як пошук варіантів для кращого життя, належного працевлаштування за межами країни громадянської належності.

Зважаючи на вищенаведене, особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Додатково, під час аналізу матеріалів особової справи спостерігаються елементи зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту Україні, ознаки порушення українського законодавства, що у сукупності вказує на відсутність потреби заявника саме у міжнародному захисті та на звернення заявника до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації місце перебування на території України.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відтак, дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_1 , суд доходить висновку, що інформація надана позивачем має розбіжності, крім того, відсутні підтвердження щодо реальних погроз та переслідування позивача та його родини, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, провадження №К/9901/4844/18).

Частиною 4 статті 8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивачкою не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження за мовною ознакою чи інше, що унеможливлює існування на території країни походження.

З урахуванням зазначеного, наказ від 07.08.2019 року №149 прийнятий Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 2-9, 12, 241, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , телефон: НОМЕР_2

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, телефон:, E-mail:.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.