Справа № 1340/4376/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 1340/4376/18
адміністративне провадження № К/9901/17842/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Яковенка М. М.,

суддів Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 1340/4376/18

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (суддя Москаль Р. М.) від 18 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: Обрізко І. М., Іщук Л. П., Попко Я. С.) від 05 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у видачі ОСОБА_1 посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення та вручити нагрудний знак «Ветеран військової служби».

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не видачі ОСОБА_1 посвідчення «Ветеран військової служби» порушують вимоги Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року, частково задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Ветеран військової служби» від 04 квітня 2018 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Ветеран військової служби» від 04 квітня 2018 року та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення на підставі вимог Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог.

5. Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ; установлено десятиденний строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

6. 16 липня 2019 року до Верховного Суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

7. 17 липня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить вважати відзив необґрунтованим та наполягає на задоволенні касаційної скарги.

8. Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України, наприкінці 2003 переведений в структури Міністерства надзвичайних ситуацій України. Позивач є інвалідом третьої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

10. Відповідно до наказу Міністра надзвичайних ситуацій України № 225 від 30 грудня 2010 року ОСОБА_1 у званні полковника служби цивільного захисту звільнений зі служби у відставку (з виключенням з військового обліку) за пунктом 99 підпунктом « 3» Положення про порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту (за станом здоров`я). Вислуга років на службі станом на 14 грудня 2010 року у календарному обчисленні склала 34 роки 04 місяці 09 днів, у пільговому обчисленні 00 років 04 місяці 22 дні.

11. 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського обласного військового комісаріату із заявою, просив видати посвідчення «Ветеран військової служби». В заяві вказав, що його загальний стаж проходження служби становить 34 роки 04 місяці 27 днів, із яких кадрова військова служба в календарному обчисленні становить 27 років 04 місяці 26 днів. З посиланням на норми Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30 серпня 1999 року стверджує, що має право на отримання статусу ветерана військової служби та відповідного посвідчення. В заяві ОСОБА_1 вказав, що у випадку необхідності представлення підтверджуючих документів проходження кадрової служби, зобов`язувався такі надати.

12. Львівський обласний військовий комісаріат листом від 16 квітня 2018 року № 3554 повідомив ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення таким чином: перелічив норми Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», постанови Кабінету Міністрів України «Про посвідчення і нагрудний знак «Ветеран служби цивільного захисту» від 03 червня 2009 року № 542», Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601 та запропонував ОСОБА_1 за отриманням бажаного посвідчення звернутися до управління цивільного захисту Головного управління МНС України у Львівській області, з якого він був звільнений зі служби.

13. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи адміністративний позов, виходили з того, що ОСОБА_1 звернувшись із заявою про видачу йому посвідчення «Ветеран військової служби», маючи стаж військової служби 27 років 04 місяці 26 днів (при необхідному 25 років), отримав відповідь листом про відмову із роз`ясненням звернутись з подібним до Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України у Львівській області, з якого у 2010 році позивач був звільнений зі служби, отже відповідач фактично ухилився від прийняття рішення.

15. Також, суди зазначили, що оскільки лист відповідача не містить рішення щодо видачі/відмови видати посвідчення «Ветеран військової служби», тому не може вважатись відмовою у видачі зазначеного посвідчення. Отже, має місце протиправна бездіяльність щодо належного розгляду звернення, відтак належним способом захисту буде зобов`язання розглянути заяву позивача та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.

16. Крім цього, суди заначили, що предметом позову є протиправна та безпідставна відмова, а тому слід зобов`язати відповідача видати посвідчення і вручити нагрудний знак «Ветеран військової служби» не заслуговує на увагу, оскільки прийняття такого рішення є передчасним, враховуючи те, що відповідач не прийняв жодного рішення з приводу цього питання у встановленому законом порядку за наявності поданих для цього позивачем документів.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі у цій частині.

18. Зокрема, скаржник зазначив, що у матеріалах справи наявні всі необхідні документи та пояснення учасників справи для прийняття рішення про зобов`язання відповідача видати посвідчення «Ветеран військової служби», проте суди попередніх інстанцій всупереч вимогам чинного законодавства зобов`язали лише повторно розглянути заяву про видачу такого посвідчення.

19. Крім цього, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій, в порушення вимог ст. 2 КАС України, не вирішено порушеного у позові питання по суті та не забезпечено поновлення прав позивача, гарантованих йому державою. Оскаржувані судові рішення не забезпечують ефективного захисту прав позивача, визначених законодавством про статус та соціальний захист ветеранів.

20. Також, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
21. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.

22. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

23. Згідно п. 1, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД; які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

24. Постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30 серпня 1999 року затверджено Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» (далі Порядок № 1601).

25. Відповідно до п. 1 Порядку № 1601 посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист».

26. Пунктом 3 Порядку № 1601 передбачено, що підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів: - наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; - довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; - посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

27. Згідно з п. 4 Порядку № 1601 посвідчення та нагрудний знак «Ветеран військової служби» вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами та органами пенсійного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Управління державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку за місцем проживання ветерана, за що одержувач посвідчення та нагрудного знака розписується у відповідному обліковому документі.

28. Відповідно до п. 2.8 Інструкції з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 937 від 31 грудня 2014 року на обласні військові комісаріати покладаються, зокрема, керівництво та контроль за роботою районних військових комісаріатів із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, а також здійснення перевірок цієї роботи щодо дотримання ними вимог законодавства; розгляд заяв і скарг з питань соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що надходять до військового комісаріату, а також прийом громадян, які звернулися з цих питань; організація та проведення роботи з роз`яснення особам, звільненим з військової служби, та членам їх сімей законодавства з питань соціального забезпечення та пільг, установлених для них чинним законодавством, проведення зборів пенсіонерів, консультацій, оформлення наочних посібників, виступи в періодичній пресі тощо.

29. Згідно аргументів та доводів касаційної скарги, у межах розгляду цієї справи, спірним є питання способу захисту порушених прав ОСОБА_1 .

30. Як встановлено судами попередніх інстанцій, Львівський обласний військовий комісаріат листом від 16 квітня 2018 року надав відповідь ОСОБА_1 щодо розгляду його звернення про видачу посвідчення «Ветеран військової служби». Відтак, суди дійшли висновку, що зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення, буде належним способом захисту прав позивача.

31. Разом з тим, Суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

32. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

33. Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

34. Згідно з ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

35. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

36. Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

37. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

38. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

39. Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кожному гарантується право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

40. При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення, і це прямо передбачено ст. 245 КАС України.

41. У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

42. Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі ст. 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

43. Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

44. У спірних правовідносинах відповідач не розглянув заяву позивача у встановленому порядку.

45. Львівським обласним військовим комісаріатом при розгляді заяви позивача не надана їй оцінка на предмет відповідності вимогам Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601, оскільки не містить відомостей щодо видачі чи відмови у видачі посвідчення «Ветеран військової служби». Відтак, зазначена заява ОСОБА_1 підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання.

46. У суду, у цьому випадку, відсутні підстави перевіряти відповідність заяви позивача вимогам законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки відповідач такої перевірки не зробив та не навів своїх мотивів та аргументів щодо порушеного у заяві питання, та не прийняв відповідного рішення, а отже відсутні спірні правовідносини з цього питання. Відповідно, відсутній і предмет судового дослідження.

47. З урахуванням наведеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про видачу посвідчення «Ветеран військової служби».

48. Отже, обраний судом першої інстанції та підтриманий апеляційним судом спосіб захисту порушеного права відповідає змісту спірних правовідносин, є ефективним і, враховуючи, що питання про видачу позивачу посвідчення «Ветеран військової служби» по суті з прийняттям відповідного рішення відповідачем, не вирішено, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку.

49. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

50. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

51. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

52. Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє дії та/чи рішення відповідача на предмет їх відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності таких дій та/чи рішень, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

53. Враховуючи предмет спору та обставини цієї справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, сприяв ефективному захисту прав та інтересів ОСОБА_1 , в межах повноважень, визначених процесуальним законом.

54. Отже, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

55. Оцінюючи доводи касаційної скарги у їх сукупності, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

56. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі про часткове задоволення позовних вимог.

57. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

58. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

59. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у справі № 1340/4376/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов