Справа № 826/13603/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Кузьменка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2019 у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 217-18 від 16.07.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України винести рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 217-18 від 16.07.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в місті Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Аланія, за національністю - інгуш, за віросповіданням - іслам (суніт). В 2012 році залишив легально країну постійного проживання та літаком прибув до Єгипту, транзитом через Туреччину, де пробув до 2013 року. В 2013 році легально по закордонному паспорту літаком прибув до АР Крим в м. Сімферополь, де перебував до 2014 року. Після анексії АР Крим переїхав на материкову Україну, зокрема, в м. Вінницю (2014-2015 роки) та в м. Мелітопіль (2015-2016 роки.)

17.05.2016 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що «был вынужден покинуть Россию в 2012 г. по религиозным причинам, а именно из-за угрозы применения ко мне, а также моим родным и близким родственникам физического и психологического насилия со стороны государства РФ и ее спецслужб. Я вместе со своими родными и близкими исповедовал ислам (мусульманин - суннит) за такие действия власть России была агресивно настроена относительно нас… Много мусульман остаются безвести пропавшими или их тела найдены со следами жутких пыток, на окраинах разных селений нашей республики да и всего северного Кавказа. В 2013 г. я приехал в Украину для лечения травм получиных в авто аварии в 2009 г. Я остался на Украине в Крыму, завел семью и жил до 2014 г. В начале марта 2014 г. во время анексии Крыма Россией , мне пришлось покинуть и Крым сного спасая свою жизнь и жизнь своей семьи с другими крымскими татарами. Проживаю на материковой части Украины с 2014 г . Моя жена, гражданка Украины, сын гражданин Украины и скоро появится на свет в июне месяце по воле господа еще один ребенок. За время проживания на Украинея не совершал никаких противоправных действий. Наоборот оказывал волонтерскую помощь участникам АТО и участникам блокады крыма. Из-за чего могу преследоваться по политическим признакам и подвергнут пыткам я и мои родные и близкие проживающие в РФ и окупированном Крыму ».

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вручено позивачу повідомлення № 6 від 14.11.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вищезазначеному повідомленні зазначено, що, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16.

Позивач, вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2017 у справі № 826/1030/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2018, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 547-16., зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством.

Так, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він покинув у 2012 році, як обставині, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

На виконання зазначених судових рішень, ГУ ДМС в Дніпропетровській області було видано наказ від 20.03.2018 № 23 про повторний розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, рішенням Державної міграційної служби України від 16.07.2018 № 217-18, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № 2016ZP0005 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , висновку Управління ДМС у Дніпропетровській області, а також рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2017 у справі № 826/1030/17, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- у судових рішеннях по справі № 826/1030/17 встановлено, що відповідачем не дано належної оцінки та не здійснено перевірки щодо факту винесення відносно позивача постанови про притягнення його в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він залишив у 2012 році, як обставини, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Російської Федерації.

- щодо посилання міграційного органу на лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України № 5/2/1-12228 від 27.06.2018 щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який було покладено в основу для прийняття оскаржуваної відмови, суд першої інстанції звернув увагу на наявні в матеріалах справи листи Прокуратури Вінницької області № 14-206вих-16 від 22.08.2016, Головного управління СБУ № 6/Л-1198/2 від 30.05.2019, Генеральної прокуратури України № 27/1-478вих-19 від 31.05.2019, № 107ад/27/04/3-2019 від 03.06.2019 Національної поліції України, згідно яких, правоохоронними органами не було вручено позивачу підозру, не було встановлено його вини в порушенні норм Кримінального кодексу України, а також не встановлено вироком суду, який набрав законної сили, вини позивача у вчиненні злочину (злочинів);

- Державною міграційною службою України при повторному розгляді заяви позивача не було належним чином зібрано та проаналізовано інформацію про особу ОСОБА_1 та ситуацію у країні його походження;

- Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою політичних переслідувань, а також констатовано, що для повноти встановлення обставин стосовно можливості переслідування в країні походження особи, яка шукає статусу біженця, ДМС України не було проаналізовано джерела інформації, надані позивачем, а отже, зроблено необґрунтований та передчасний висновок про відсутність загрози небезпеки для останнього у країні походження;

- суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем задоволенню не підлягають, оскільки зазначені дії відносяться до дискреційних повноважень відповідача, а тому, належним способом захисту порушеного права позивача є визнання неправомірним та скасування рішення № 217-18 від 16.07.2018 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця у відповідності з процедурою передбаченою законодавством, з необхідністю вчинення належної перевірки обставин та доводів заявника та прийняття обгрунтованого рішення, з урахуванням висновків судів, в межах розгляду спору позивача з міграційним органом.

Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Нормами п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI, передбачено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 3671-VI, біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений ст. 5 Закону № 3671-VI, згідно ч. ч. 2, 4 якої, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У свою чергу, згідно положень ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч. ч. 1, 3, 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту», та суть захисту, що надається, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови : заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було досліджено, що позивач є громадянином Російської Федерації та перебуває в Україні у зв`язку з тим, що він був вимушений залишити територію Російської Федерації та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Позивач не може та не бажає користуватися захистом країни походження через те, що його вже було піддано дискримінації та переслідуванням за його релігійні переконання, як віруючого мусульманина-суніта та ознакою належності до соціальної групи (опозиціонери владі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) до виїзду з Російської Федерації у 2012 році. Крім того, обставини, які трапилися вже після прибуття позивача на територію України (порушення кримінальної справи), унеможливлюють його повернення до Російської Федерації через ризик для його життя та здоров`я.

У матеріалах особової справи ОСОБА_1 , наявна довідка незалежної мусульманської релігійної общини « Аль-Іман » від 06.02.2016, про те, що позивач є мусульманином-сунітом.

Крім того, позивач після того, як потрапив на територію України, був волонтером, що допомагав ЗСУ у відбитті нападу Російської Федерації, зокрема, допомагав Міжнародному миротворчому батальйону імені Іси Мунаєва та Громадському формуванню з охорони порядку та/або державного кордону «Аскер».

Також, судом першої інстанції було враховано довідку Громадської організації «Міжнародний миротворчий батальйон імені Іси Мунаєва» № 334-07/18 від 3.03.2016, в якій міститься зазначення, що позивач: «оказывал волонтерскую помошь защитникам Украины от российской агрессии»

В матеріалах особової справи позивача наявна також довідка Громадського формування з охорону порядку та/або державного кордону «Аскер» від 29.03.2016 про те, що позивач надавав волонтерську допомогу захисникам України від російської агресії.

Позивач при зверненні до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2016 та під час співбесіди 26.05.2016 однозначно зазначав, що він виїхав з країни, побоюючись переслідувань з боку влади Російської Федерації за свої релігійні переконання (релігійний мусульманин-суніт) та критику режиму ОСОБА_7 , а тепер побоюється повернутися також через своє волонтерство під час російсько-української війни, зокрема, у Міжнародному миротворчому батальйоні імені Іси Мунаєва .

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем належно не було перевірено вказаних обставин, а також можливості набуття позивачем вже під час знаходження на території України статусу «біженця на місці».

Під зазначеним поняттям «біженець на місці» ( refugee sur place) мається на увазі, що особа, не набувши статусу біженця/особи, яка потребує додаткового захисту (не звернувшись невідкладно із відповідною заявою до компетентного органу), після залишення країни громадянської належності, маючи нові (ті що не існували під час прибуття до країни) обгрунтовані побоювання зазнати переслідувань, набуває статусу біженця на більш пізньому етапі.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що у своїй заяві-анкеті від 17.05.2016 та під час співбесіди від 26.05.2016, позивач послідовно називав своїх сусідів, які були викрадені та катовані російською владою. В матеріалах особової справи також наявні медичні довідки та процесуальні документи з кримінальних справ, а також особисті письмові пояснення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що вже також було досліджено в рамках розгляду справи № 826/1030/17.

Важливою обставиною, що також була покладена судом першої інстанції в оскаржуване рішення стала наявність в країні належності постанови про притягнення позивача в якості обвинуваченого в рамках кримінальної справи в 2015 році, у той час, як територію Російської Федерації він залишив у 2012 році, що може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Російської Федерації та можливе притягнення його до відповідальності за допомогу України у відбитті збройного нападу та волонтерстві.

Колегія суддів не приймає посилання міграційного органу на лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України № 5/2/1-12228 від 27.06.2018 щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який, у свою чергу, передусім було покладено в основу для повторної відмови позивача, зважаючи на наступне.

У згаданому листі, Служба безпеки України повідомляла Державну міграційну службу України, що ОСОБА_12 неодноразово потрапляв у поле зору СБ України, у зв`язку з діяльністю міжнародної терористичної організації «Ісламська держава». Був фігурантом кримінального провадження № 0000240 від 15.08.2015, розпочатого за ознаками злочину, передбаченого ст. 258-3 КК України («Створення терористичної групи або терористичної організації»). У листопаді 2015 році здійснено обшук за місцем проживання ОСОБА_1 під час якого виявлено та вилучено вогнепальну зброю, набої, ноутбуки з відеоінструкціями з виготовлення саморобних вибухових пристроїв, а також 5 паспортів громадян України, Російської Федерації та Таджикистану. У лютому 2016 року був затриманий співробітниками Служби безпеки України, у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку за здійснення терористичної діяльності в інтересах міжнародної терористичної організації «Імарат Кавказ» (включена в перелік терористичних організацій санкційним комітетом ООН № 1267 під номером QDe.131). (а.с. 43 т.4)

Водночас, з листа Прокуратури Вінницької області № 14-206вих-16 від 22.08.2016, вбачається, що проведеним у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000010 слідчими діями не здобуто доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про скоєння ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, що, в свою чергу унеможливлює вручення письмових повідомлень про підозру. Також у вказаному листі зазначено, що під час розслідування кримінального провадження № 00000240 слідчим відділом Головного слідчого управління СБУ 05.11.2015 проведено обшук за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено зброю. Згідно показань ОСОБА_13 зброя належала йому, у вказаній квартирі раніше проживав ОСОБА_12 Також вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_14 та здається в оренду.

Згідно листа Головного управління СБУ № 6/Л-1198/2 від 30.05.2019, Службою безпеки України повідомляється, що станом на 29.05.2019, у кримінальних провадженнях, які розслідуються слідчими органів безпеки, повідомлення про підозру громадянину ОСОБА_1 не здійснювалось. Слідчими органів безпеки обвинувальні акти стосовно ОСОБА_1 в період з 01.01.2015р. по 29.05.2019 до суду не направлялись. (а.с. 58 т. 4)

Також, Генеральною прокуратурою України у листі № 27/1-478вих-19 від 31.05.2019, повідомляється, що відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого не встановлені. (а.с. 59 т. 4)

У свою чергу, листом № 107ад/27/04/3-2019 від 03.06.2019, Національна поліція України повідомила, що станом на 03.06.2019, на персонально-довідковому обліку ЄІС МВС України, відомості про наявність кримінальних проваджень у відношенні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відсутні. (а.с. 62 т. 4)

Колегія суддів наголошує на тому, що зазначені в листі Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України № 5/2/1-12228 від 27.06.2018 обставини, що були покладені відповідачем в основу для прийняття оскаржуваного рішення, жодним чином не підтверджені належними та допустимими доказами. Більш того, якщо йде мова про причетність до тероризму та членстві в заборонених організаціях, дані дії мають бути предметом розгляду в рамках кримінального провадження, в якому й має надаватись оцінка діям особи, в розрізі положень Кримінального кодексу України, з кінцевим результатом - вироком суду, що набрав законної сили, а не в листі з описом потрапляння особи в поле зору правоохоронних органів та можливої причетності до вчинення злочинів.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається наявності фактичних підстав, передбачених законодавством, а саме, достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення.

Колегія суддів вважає цілком обгрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що кримінальні справи (обвинувальні акти) стосовно ОСОБА_15 , до суду не передавались, відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого не встановлені, а тому, в силу положень ст. 62 Конституції України, відповідач не мав повноважень брати зазначені відомості до уваги та відображати їх в рішенні про відмову у визнанні особи біженцем, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Під час розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що твердження позивача підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, які містяться, зокрема, на веб-ресурсах Amnesty International, Human Rights Watch, RefWorld та Правозахисного центру «Меморіал»:

- стаття «Чечня: людина проти системи» від 15.12.2016 https://www.refworld.org.ru/docid/585262264.html

- звіт міжнародної правозахисної організації Amnesty International «Права людини в світі 2016/2017» http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html

- звіт міжнародної правозахисної організації Human Rights Watch «Всесвітня доповідь 2017 Росія» http://www.refworld.org.ru/docid/5882122b7.html

- звіт міжнародної правозахисної організації Amnesty International «Права людини в світі 2017/2018» http://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.htm

Колегія суддів погоджується з висновком Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що обставини, викладені позивачем у взаємозв`язку з наявними в справі доказами та матеріалами, дають підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою політичних переслідувань. У свою чергу, відповідачем, з урахуванням висновків у справі № 826/1030/17, не було належним чином проаналізовано та перевірено джерела інформації, надані позивачем, та в результаті, зроблено необґрунтований та передусім передчасний висновок про відсутність загрози небезпеки для останнього у країні походження, що перешкоджає прийняттю рішення про відсутність підстав для задоволення заяви позивача.

Колегія суддів враховує, що зі своєї сторони - ОСОБА_1 надав органам міграційної служби всі наявні у нього документи та обґрунтував свої побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_12 перебував в Єгипті до 2013 року, а тому, в силу положень ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначене вказує на його перебування в третій безпечній країні, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ДМС України проводила аналіз відповідності Єгипту визначенню «третя безпечна країна», яке міститься у п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема, чи погоджувався Єгипет прийняти позивача і забезпечити йому доступ до процедури визначення статусу біженця/надання додаткового захисту. Крім того, знаходження ОСОБА_15 в Єгипті було обгрунтовано самим заявником належним чином, а саме, вивчення арабської мови для реалізації релігійних прав.

Щодо посилань апелянта на те, що Громадська організація «Міжнародний миротворчий батальйон імені їси Мунаєва» та Громадське формування з охорони порядку та/або державного кордону «Аскер» не були зазначені у Переліку організацій та установ, що залучають до своєї діяльності іноземців та осіб без громадянства для провадження волонтерської діяльності на території України, проте видавали підтверджуючі довідки (що знаходять в матеріалах даної справи), слід зазначити, що значений перелік створений на виконання положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо волонтерської діяльності» № 246-VIII від 05.03.2015, який набрав чинності з 01.04.2015, тобто, останній був створений пізніше й не охоплює період часу з 19.02.2014. Крім того, апелянт, ставлячи під сумнів відомості, зазначені в довідках, що підтверджують активну допомогу позивача Збройним Силам України, не наводить жодних належних доказів, що можуть свідчити про відсутність таких організацій, несправжність таких довідок або незалучення останніх до подій, що розпочалися в 2014 році. Слід зазначити, що з матеріалів справи слідує, що вказані вище обставини залучення позивача до волонтерської діяльності на сході України, були перевірені ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, у відповідь на запити від 24.11.2016 № 1201/17547 (на адресу ГО «ММБ імені їси Мунаєва») та № 1201/17549 (на адресу ГО з охорони громадського порядку та/або державного кордону «Аскер»), останні надали свої повторні підтвердження достовірності попередніх документів з поясненням мети їх видачі та деталізацією волонтерської діяльності ОСОБА_15 (а.с. 126-127, 128-129 т. 4)

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту № 217-18 від 16.07.2018, прийняте без врахування всіх обставин справи, тобто, є необґрунтованим та передчасним, що є підставою для його скасування. Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання статусу біженця у відповідності з процедурою, передбаченою законодавством, задля врахування відповідачем висновків судів в межах спорів позивача з міграційною службою, а також повного з`ясування обставин щодо побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні громадської належності та взаємозв`язку його діяльності під час вже перебування на території України, з фактом розпочатого кримінального переслідування, що є дискреційними повноваженнями саме відповідача, результат реалізації яких, має бути достатнім та беззаперечним для можливості стверджувати (констатувати) про законність/незаконність прийняття такого рішення.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та враховуючи надані в пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто, прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у повному обсязі встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328-331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.06.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено 16.10.2019.