Справа № 360/2823/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року справа №360/2823/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року (повне судове рішення складено 08 липня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/2823/19 (суддя в І інстанції Тихонов І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської ради Луганської області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Лисичанської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення відповідача від 07 травня 2019 року № 227, яким затверджено рішення комісії з вирішення спірних питань землекористування, від 17.04.2019 № 03-03/19, у зв`язку з тим, що між мешканцями домоволодінь АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 не досягнуто згоду щодо спільної межі розділити розгляд питань щодо узгодження меж суміжних земельних ділянок;

- зобов`язати Лисичанську міську раду повторно розглянути заяву позивача про розмежування земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з обов`язковим залученням незалежного медіатора-фахівця у вирішенні спірних питань, для укладання мирової угоди або узгодження спірних питань по розмежуванню земельних ділянок у письмовій формі;

- призупинити виконання рішення комісії з вирішення спірних питань землекористування від 17.04.2019 № 03-03/19 щодо надання дозволу на приватизацію земельної ділянки АДРЕСА_2 на підставі частини 1 статті 161 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв`язку з тим, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначено, що висновок Луганського окружного адміністративного суду, який став підставою для відмови у відкритті провадження у справі, що у спірних правовідносинах позивач обґрунтовує свої вимоги наявністю у неї права користування на спірну земельну ділянку, а отже має приватноправовий інтерес, є неправильним, таким, що не відповідає фактичним обставинам. Відповідач у цій справі - Лисичанська міська рада є суб`єктом владних повноважень, отже спір є публічно-правовим і підлягає вирішенню адміністративним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини другої статті 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вирішуючи питання чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 2 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України).

Вжитий у КАС України термін "суб`єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталіторного режиму 1917-1991 років».

Термін "суб`єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до приписів ст. 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов`язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 5 ЗК України визначено, що земельне законодавство базується, зокрема, на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу № 693 від 20 лютого 1997 року позивач є власником житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В ході засідання 6-ї сесії Лисичанської міської ради згідно рішень Лисичанської міської ради від 24 грудня 2015 року № 4/43 та від 27.01.2016 № 6/72 було затверджено черговий перелік перейменованих вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму, в зв`язку з чим назва АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1, тому далі по тексту назва АДРЕСА_1 буде містити подвійну назву АДРЕСА_1.

Земельна ділянка 600 квадратних метри, фактична площа земельної ділянки, складає 1 321 кв. метр, за вказаною адресою, на час укладання договору купівлі-продажу № 693, колишніми власниками земельна ділянка не була приватизована.

16 жовтня 2018 року позивач звернулась до комунального підприємства Лисичанський міський землевпорядний центр, в якій повідомила, що в 1997 році під час купівлі вказаного житлового будинку між сусідами, які мешкають на суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та колишньою власницею ОСОБА_2 , вже існували спори по розмежуванню земельних ділянок 72, 74 та 76.

Крім того, ОСОБА_1 в своїй заяві від 16 жовтня 2018 року зазначила, що в зв`язку з тим, що між нею та сусідами не найдена згода по розмежуванню суміжних ділянок, просила розглянути її заяву на засіданні міської комісії зі спірних питань землекористування.

Згідно технічної документації від 14 січня 1997 року розмір земельної ділянки, користувачем якої є позивач містить, наступну інформацію:

- фронтальна сторона яка примикає до АДРЕСА_1 від земельної ділянки АДРЕСА_2 (1,50+7,50+0,95+14,30=24,25 метри);

- межова лінія між земельною ділянкою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є прямою лінією розміром 62,10 метри;

- межова лінія між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 виглядає, як ломана лінія , розмір лінії від АДРЕСА_1 - 10,30 метри, розмір другої частини межової лінії складає 55,80 метри;

- розмір тильної частини земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка межує з земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_4 , складає 18,80 метри.

В ході розгляду комісією заяви позивача про розмежування земельної ділянки представниками комунального підприємства «Лисичанський міський землевпорядний центр» складена фактична схема межової лінії між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

В результаті складання відповідної схеми з`ясувалося, що розмір земельної ділянки ОСОБА_1 змінився в сторону зменшення, на 12,9901 кв. метри, відповідна зміна відбулася в результаті того, що сусіди - користувачі земельної ділянки порушили вимоги статті 96 ЗК України в редакції від 01.04.2018 (яка діяла на момент звернення), де передбачені обов`язки землекористувачів, а саме в частині 1 цієї статті сказано, що землекористувачі зобов`язані: г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

В ході складання відповідної схеми також встановлено, що сусіди на земельній ділянці АДРЕСА_2 змінили проходження межової лінії, шляхом чого добудували до межового забору зі своєї сторони сарай, який похилив межовий забір в бік земельної ділянки позивача, а також побудували господарчу споруду таким чином, що тильна стіна перетнула межову лінію на 51 сантиметр.

Про всі ці факти, які зменшили земельну ділянку ОСОБА_1 , її представники повідомили членів комісії з вирішення спірних питань землекористування, але ці порушення комісія не врахувала.

Так, в своєму рішенні від 17.04.2019 № ...03-03/19 комісія з вирішення спірних питань землекористування зазначила, що у зв`язку з тим, що між мешканцями домоволодінь АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 досягнуто згоду щодо спільної межі, а між мешканцями домоволодінь АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 залишилися часткові протиріччя, запропонував: розділити розгляд питань щодо узгодження меж; прийняти рішення про узгодження меж земельної ділянки АДРЕСА_2 на підставі ч. 2 ст. 107 та п. а) ч. 4 ст. 83 ЗК України.

Між користувачами суміжних земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 згода не досягнута.

Позивач наголошує, що відповідач, ухвалючі рішення № 227, не врахував вимогу статті 106 ЗК України (у редакції від 01.04.2018), яка передбачає, що саме власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

З огляду на викладені фактичні обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність спірного права користування земельною ділянкою.

Крім того, у цій справі спір не обмежується оскарженням рішення, дії чи бездіяльності Лисичанської міської ради, оскільки в його основі лежить спір щодо права користування на спірну земельну ділянку, який з урахуванням особливості справи не може бути вирішений в адміністративному суді, що обмежений при вирішенні таких спорів вимогами процесуального закону.

Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 809/739/17, колегія суддів Судової палати дійшла висновку, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним можуть розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовна вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права користування земельною ділянкою), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція також була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 460/2851/15-а, від 23 січня 2019 року у справі № 560/1218/15-а, від 16 січня 2019 року у справі № 214/6004/14.

У вказаних судових рішеннях Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір щодо визначення/встановлення меж земельних ділянок, що перебувають у спільному користуванні громадян, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом розгляду в такій категорії спорів є приватний інтерес зацікавлених осіб щодо набуття або поновлення речового права на частину спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що позовні вимоги не є публічно-правовими, оскільки предметом такого спору є захист права власності, права володіння, користування та розпорядження об`єктом нерухомого майна, тобто, має місце спір приватно-правового характеру, що в свою чергу виключає можливість його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб`єктами підприємницької діяльності.

На думку судової колегії, наведені у позові аргументи свідчать на користь висновку, що позивач звернулася до суду з метою захисту її прав, які перебувають у приватноправовій площині. У спірних правовідносинах ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги наявністю у неї права користування на спірну земельну ділянку, а отже має приватноправовий інтерес, на захист якого, по суті, направлено звернення до суду.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, із врахуванням вищенаведеного у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 08 липня 2019 року відповідає вимогам ст. 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.241, ч.5 ст.250, ст.310, ст. 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст. 321, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 360/2823/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 16 жовтня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів: І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

І. Д. Компанієць