Справа № 442/2165/15-а (2а/442/81/15)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2019 року

Київ

справа №442/2165/15-а (2а/442/81/15)

адміністративне провадження №К/9901/4517/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Бучик А.Ю.,

суддів: Рибачука А.І., Тацій Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року у складі судді Хомика А.П. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року у складі колегії суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М., Шавеля Р.М., у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Станильської сільської ради Дрогобицького району, Дрогобицької районної ради, третя особа - Суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішень, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивачі) звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати незаконним та скасувати:

- рішення Станильської сільської ради Дрогобицького району від 08.02.2004 "Про надання земельної ділянки під житлову забудову підприємцеві ОСОБА_3 ";

- рішення Дрогобицької районної ради за №307 від 12.08.2004 "Про надання земельної ділянки під житлову забудову підвищеної комфортності підприємцеві ОСОБА_3 "

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.09.2015, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачі подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати оскаржувані рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзиву на касаційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході розгляду справи судами встановлено, що рішенням від 08.02.2004 № 105 Станильської сільської ради затверджено висновок "Про погодження найбільш доцільного місця розташування кварталу високо щільної житлової забудови підвищеної комфортності для підприємця ОСОБА_4 ".

Рішенням від 12.08.2004 № 307 Дрогобицької районної ради затверджено висновок про попереднє погодження місця розташування земельної ділянки площею 0,4 га, запланованої для передачі в оренду підприємцю ОСОБА_5 під розташування кварталу житлової забудови підвищеної комфортності на території Станильської сільської ради.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача про надання земельної ділянки підприємцеві ОСОБА_4 , позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачами оскаржувані рішення прийняті своєчасно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, і такими рішеннями в жодному разі не порушено прав і свобод позивачів.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 4 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями ст. 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже, прийняті відповідачем рішення про передачу третій особі в оренду земельної ділянки є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування цих рішень не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у зв`язку з укладенням договору оренди земельної ділянки виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією права користування земельною ділянкою. У такому випадку захист порушеного права залежно від суб`єктного складу сторін має вирішуватися за нормами цивільного чи господарського судочинства.

Колегія суддів зазначає, що оспорюванні у даній справі рішення вичерпали свою дії та є реалізованими. Відповідна земельна ділянка надана в оренду третій особі на підставі договору оренди землі від 25.11.2005, що підтверджується наявною у справі копією декларації про початок виконання будівельних робіт.

Отже, даний спір, предметом якого є правомірність вказаних рішень відповідачів, розгляду за правилами КАС України не підлягає.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має бути розглянута за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.09.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року скасувати.

Провадження у справі № 442/2165/15-а закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді А.І. Рибачук

Л.В. Тацій