Справа № 826/16189/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

17 жовтня 2019 року справа №826/16189/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доКабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач, КМУ)
треті особи1. Міністерство фінансів України (далі по тексту - третя особа 1, Мінфін) 2. Державна казначейська служба України (далі по тексту - третя особа 2, ДКСУ) 3. Міністерство соціальної політики України (далі по тексту - третя особа 3, Мінсоцполітики)
про 1) "встановлення відсутності компетенції у Кабінету Міністрів України, як органу виконавчої влади, зменшувати на власний розсуд розмір щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, встановленої частиною другою розділу І спеціального Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25 грудня 1998 року, в порядку через рішення в підпункті 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 14 березня 2018 року, без попереднього розгляду цієї зміни шляхом звернення уряду з законодавчою ініціативою у Верховну Раду України, як єдиного органу законодавчої влади в Україні, для проведення відповідних регулятивних змін, щодо встановлення норми повторного розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в статті 13 чинного спеціального Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням констатувань пункту 6 статті 92, ст.93 Конституції України, статей 17, 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на підставі правової позиції Європейського суду з прав людини, яка визначена в пункті 90 рішення у справі "Колесник проти України" (Кolesnyk and others v. Ukraine, від 03 червня 2014 року, заява №57116/10), рішенні від 04 грудня 1974 року Yvonne Van Duyn v. Home Office (case 41/74 van duyn v. home office);

2) визнання протиправним (незаконним) підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 14 березня 2018 року щодо зменшення на власний розсуд норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через те, що відповідні зміни в "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України, (пункт 26 розділу VІ) щодо визначення урядом розміру щорічної грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" суперечать нормі чинної статті - 2 спеціального Закону №3551-ХІІ від 23 жовтня 1993 року та порядку проведення відповідних регулятивних змін щодо встановлення повторного розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, з урахуванням пункту 6 статті 92, статті 93 Конституції України та правової позиції Європейського суду з прав людини, в пункті 90 рішення у справі "Колесник проти України" (Кolesnyk and others v. Ukraine, від 03 червня 2014 року, заява №57116/10);

3) визнання протиправним (незаконним) підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170, щодо зменшення норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через його не відповідність нормі розміру допомоги до 05 травня як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, встановленої правовим актом вищої юридичної сили, а саме частиною другою розділу І спеціального Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року №367-XІV, розміром 10 мінімальних пенсій за віком з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11 листопада 2008 року у справі №21-84во08 та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік";

4) визнання протиправним (незаконним) підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 щодо зменшення норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через його не відповідність статті 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням правових висновків остаточних рішень Європейського суду з прав людини, в пункті 23 у справі "Сук проти України", (Сase of Suk v. Ukraine; заява №10972/05; остаточне рішення від 10 березня 2011 року), в пункті 23 у справі "Великода проти України" (заява №43331/12; остаточне рішення від 03 червня 2014 року), в пункті 23 у справі "Кечко проти України" (Kесhко v. Uкrаіnе, заява №63134/00, - якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним;

5) зобов`язання відповідача прийняти новий нормативно-правовий акт в частині на заміну нормативно-правового акту у відповідній частині підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" від 14 березня 2018 року, через недостатню правову урегульованість соціального захисту інвалідів війни І групи, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб і вирішити питання, щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи відповідно до чинної норми частини другої розділу і спеціального Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25 грудня 1998 року, статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" з урахуванням правової позиції Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2008 року у справі №21-84во08".

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправними деякі положення постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 "Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" щодо встановлення одноразової грошової допомоги до 05 травня інвалідам війни І групи у розмірі 3 685,00 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що такі положення суперечать вимогам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до яких розмір одноразової грошової допомоги повинен становити десять мінімальних пенсій за віком., а також Конституції України, правовим позиціям Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/16189/18, призначено підготовче засідання; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Мінфін, Мінсоцполітики та ДКСУ.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі №826/16189/18 та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказує на необґрунтованість позовних вимог, оскільки розмір одноразової грошової допомоги визначений постановою Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 "Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" повністю відповідає вимогам Конституції України та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Третіми особами 1, 3 подано до суду письмові пояснення, у яких зазначено про безпідставність позовних вимог, оскільки чинним законодавством Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Третьою особою 2 письмових пояснень з приводу позовних вимог до суду не надано.

В судове засідання призначене на 10 липня 2019 року представники сторін не прибули, у зв`язку із чим, на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є інвалідом І групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, тобто є суб`єктом правовідносин у яких застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт і має право на його оскарження.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи з меж позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в початковій редакції) визначено пільги, які надаються інвалідам війни.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" статтю 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" доповнено частиною четвертою (надалі номер частини четвертої змінено на п`яту) наступного змісту: щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом "б" підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" частину п`яту статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено у наступній редакції: "щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом "б" підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У свою чергу, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року (далі по тексту - Закон України від 28 грудня 2014 року №79-VIII), розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким зокрема передбачено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Положення Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII неконституційними не визнавались та є чинними на даний час.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України від 28 грудня 2014 року №79-VIII, тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Таким чином суд звертає увагу, що Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII надано Кабінету Міністрів України повноваження щодо визначення розміру разової грошової допомоги встановленої частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

14 березня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" №170 (далі по тексту - Постанова).

Абзацом сьомим підпункту 1 пункту 1 Постанови встановлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), зокрема особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3 685 гривень.

Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп визначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Разом з тим у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Аналіз застосованих судом норм матеріального права свідчить, що Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову від 14 березня 2018 року №170 "Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені у Законі України "Про Кабінет Міністрів України", з використанням повноваження на видання такого нормативно-правового акту з метою, з якою це повноваження надано, та обґрунтовано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що прийняття нового нормативно-правового акта, є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України, тобто відноситься до його дискреційних повноважень, а тому суд не може втручатись у здійснення цих повноважень, з огляду на наступне.

За приписами статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Враховуючи положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень, вчинення дій або бездіяльності, передбаченими частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, підміняти його і перебирати на себе повноваження надані Кабінету Міністрів України Конституцією України та Законами України.

Так, частиною третьою статті 4 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" передбачено, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що оскаржувана постанова суперечить будь-якому нормативно-правовому акту, у тому числі Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Конституції України, правовій позиції Європейського суду з прав людини зокрема викладеній у справах "Колесник проти України", "Сук проти України", "Великода проти України", "Кечко проти України" та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чи що під час процедури її прийняття порушено вимоги Регламенту.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги нормативно і документально не підтверджуються та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий);
Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2 ; ідентифікаційний код відсутній);

Міністерство фінансів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2; ідентифікаційний код 00013480);

Державна казначейська служба України (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ідентифікаційний код 37567646);

Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10; ідентифікаційний код 37567866).

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов