Справа № 160/5223/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/5223/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 р. у справі № 160/5223/19

за позовом ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк" Кадиров Владислав Володимирович,

про відшкодування банківського вкладу, -

встановив:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму (гарантовану суму відшкодування) згідно договору банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро №003-03616-2502015 від 25.02.2015р. у розмірі 45282 грн. 00 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 50122 грн. 67 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 5385 грн. 46 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 00 коп.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 р. відмовлено позивачу у відкриті провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, оскільки, на думку суду першої інстанції, позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснено позивачу, що відповідно до ч.5 та ч.6 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається; розгляд та вирішення даної справи віднесено до суду цивільної юрисдикції.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що подання позовної заяви саме до адміністративного суду обумовлено правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 761/10730/18.

Відповідно до п.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач вважає, що висновки суду першої інстанції є хибними, оскільки право громадянина України є непорушним, відповідальність за порушення фінансового зобов`язання повинна нести юридична установа, працівник якої допустив таке порушення.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції щодо касаційного розгляду справи №194/1149/17 є помилковими, оскільки відповідно до ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Законодавство України гарантує в разі ліквідації банку виплату вкладникам суми в межах 200 000 грн., що здійснює через систему гарантування вкладів фізичних осіб у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Європейський суд з прав людини включає до мирного володіння своїм майном, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так як і в інших подібних справах, у справі "Баландіна проти України" (заява N 16092/05, рішення від 6 грудня 2007 року) встановлено порушення статті 1 Першого протоколу щодо мирного володіння своїм майном, коли справа стосувалась заборгованості щодо виплати заробітної плати.

Відповідно до п. 3 ст. 16 Закону України про систему гарантування вкладів фізичних осіб шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом.

Стаття 625 ЦПК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань.

Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

З огляду на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

09.09.2019 року до суду надійшло клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зупинення провадження у справі № 160/5223/19 відповідно до п.3 ч.1 ст.236 КАС України. У клопотанні заявник просить суд зупинити провадження у справі № 160/5223/19 до закінчення перегляду та прийняття судового рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 194/1149/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року про закриття провадження у справі.

Клопотання мотивовано тим, що позивач вже звертався до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа ПАТ «Дельта Банк» з аналогічними позовними вимогами, як і у цій справі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2019 року провадження у справі №194/1149/17 було закрито та роз`яснено позивачу право на звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства. Зазначену постанову позивачем було оскаржено до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 року справу № 194/1149/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20.08.2019 р. № 194/1149/17 (провадження № 14-454цс19) було прийнято до розгляду справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року та призначено справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження на 18 вересня 2019 року.

Розглянувши зазначене клопотання 09.10.2019 року колегія судів дійшла висновку про відсутність передбачених п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України підстав для його задоволення у зв`язку з тим, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-454цс19, касаційну скаргу скаржника було залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін.

До суду також надійшло письмове клопотання позивача, в якому він просить врахувати правову позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 761/10730/18 та рішення Дніпровського апеляційного суду у справах № 203/4368/17, № 201/12085/17, № 199/7551/17, якими скасовані рішення суду першої інстанції та роз`яснено, що позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ухвалі суд першої інстанції від 11.06.2019 р. дійшов висновку про повернення позову відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України на підставі наступного:

- до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлений інший порядок судового провадження;

- за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018р. (справа №819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктивний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносини його до справ адміністративної юрисдикції. При розгляді конкретного спору необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду;

- відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018р. (справа №826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин;

- про розмежування предметної підсудності категорії спорів вкладників з Фондом гарантування вкладів та його уповноваженими особами йдеться і у постанові Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 р. по справі № 757/56680/16-ц;

- характер спірних правовідносин та підстави, що спонукали позивача звернутися з таким позовом до адміністративного суду, виникли з цивільнно-правових відносин пов`язаних з укладанням договору, умови якого відповідач на час розгляду даного позову не виконав. Отже, даний спір має характер приватноправового, оскільки полягає у встановленні або спростуванні прав боржника та відповідно, прав власності позивача на відшкодування грошових коштів за цивільно-правовим договором, а відтак вимоги позивача не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади;

- звернення позивача до суб`єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства;

- суд не прийняв обґрунтованими посилання позивача на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17.04.2019р. по цивільній справі №194/1149/17, оскільки остання оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду і ухвалою від 27.05.2019 року відкрито касаційне провадження (№61-9722ск19), цивільну справу №194/1149/17 витребувано із Тернівського міського суду Дніпропетровської області;

- жодна справа, на аналогічність висновків яких послався Дніпровський апеляційний суд у постанові від 17.04.2019 р. у справі № 194/1149/17, не відповідає за аналогією предмету позову як у справі № 194/1149/17, так і у справі № 160/5223/19.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, частини третьої статті 8, статті 55 Конституції України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Під порушенням прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин слід розуміти негативні наслідки, які були спричинені рішенням органів влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-454цс19, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування банківського вкладу за деліктним зобов`язанням - ОСОБА_1 .

У справі № 194/1149/17 ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила: стягнути з відповідачів на її користь гарантовану суму відшкодування згідно з договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у євро № 003-03616-250215 від 25 лютого 2015 року в розмірі 45 282 грн; нанесений збиток (відшкодування упущеної вигоди) у розмірі 13 606,93 грн; відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні витрати) у розмірі 29 711,52 грн; відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми; пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 3401,73 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн, судові витрати покласти на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2019 року у справі №194/1149/17, провадження №14-454цс19, зокрема зазначила, що: «Спірні правовідносини у цій справі врегульовано Законом №4452-VI, яким установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону № 4452-VI)...

... Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти, тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим, належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічну правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та інших.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2018 року (справа № 755/1700/16), де предметом спору є зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням банком узятих на себе договірних зобов`язань, які не стосуються безпосередньої діяльності (бездіяльності) Фонду як державної спеціалізованої установи, і правових висновків, наведених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 757/44693/15-ц) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року (справа № 598/1470/15) щодо визнання дійсними договорів банківського вкладу, тобто невизнання та невиконання відповідачем цивільно-правової угоди, є необґрунтованими, оскільки предмети спору у цих справах є різними, до того ж за аналогією не відповідають тим правовідносинам, що розглянуті у справі № 194/1149/17, рішення у якій оскаржується».

Отже, позивач вже звертався до суду першої інстанції з позовом відповідача в порядку цивільного судочинства з такими ж вимогами, як і у цій справі, та Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію щодо підсудності такої справи саме адміністративному суду. Колегія суддів не знаходить підстав відступити від зазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що під час вирішення питання про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до 1 ч. 1 ст. 170 КАС України судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки ця справа належить до адміністративної юрисдикції.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 29, 243, 250, 311, 315, 320, 321, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 р. у справі № 160/5223/19 скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов