Справа № 826/17288/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Єгорової Н.М.,

Лічевецького І.О.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Чайка М. Г .,

від відповідача: Івахненко І.В.,

від третьої особи: Норець В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Полтавській області до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", третя особа: Офіс великих платників податків ДФС про стягнення коштів з рахунків платника податків у банках,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", в якому просило суд стягнути з банківських рахунків платника податків на користь Держави податковий борг з рентної плати за користування надрами у загальному розмірі (з урахуванням уточнених позовних вимог від 28.03.24,26 грн., (з яких: 35926481,68 грн. - сума податкового боргу з рентної плати за користування надрами для видобування нафти; 11676646,75 грн. - сума податкового боргу з рентної плати за користування надрами для видобування газу; 182605,83и грн. - сума податкового боргу з рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за відповідачем обліковується податковий борг, який виник у зв`язку з несплатою останнім узгоджених сум податкових зобов`язань згідно самостійно визначених платником зобов`язань у відповідних розрахунках за період з травня 2015 року по грудень 2017 року, з урахуванням уточнюючих розрахунків, часткової сплати суми заборгованості, рішень про розстрочення податкового боргу, а також донарахованих контролюючим органом штрафних санкцій. Разом з цим, позивач зауважує, що контролюючим органом вживались заходи щодо стягнення заборгованості шляхом надіслання податкової вимоги, однак дані заходи не призвели до погашення податкового боргу відповідачем.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин норми податкового законодавства та дійшов помилкового висновку, що позивач не є належним органом стягнення відповідної заборгованості, що становить предмет даного спору. Вказує, що аналогічна правова позиція була викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у справі № К/4428/15 та була підтримана Касаційним адміністративним судом у складі Верховного суду про що останнім вказується у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 826/17341/14.

За наведених обставин, позивач наголошує, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у той час, як рішення суду не відповідає приписам КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти викладених в апеляційній скарзі доводів і просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки на переконання відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що контролюючим органом уповноваженим на стягнення податкового боргу в даному випадку є Офіс великих платників податків ДФС. При цьому, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що саме такої правової позиції дотримується Верховний суд про що останнім зазначається, зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року по адміністративній справі № 826/19259/14.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

У відповіді на відзив податковий орган вказує про помилковість доводів відповідача про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову по суті дійшов висновку, що існування боргу в заявленій сумі, як і підстав для його стягнення позивачем на дату ухвалення рішення не має. Зауважує, що передумовою стягнення податкового боргу у судовому порядку є надіслання платнику податків вимоги про сплату відповідної заборгованості. Водночас, відповідна податкова вимога відповідачем не оскаржувалась, а сума вказаної заборгованості не погашена. Апелянт також наголошує, що згідно з приписами чинного законодавства, контролюючим органом, якому надано повноваження надіслати платникові податкову вимогу є центральний орган доходів і зборів, будь-який його територіальний орган як за місцем основного обліку платника (у тому числі і за місцем реєстрації його підрозділів, знаходженням майна тощо), який здійснює адміністрування будь-якого виду податку.

Відповідачем, у свою чергу, було подано заперечення на вказану відповідь на відзив у яких останній зазначає про порушення позивачем черговості зарахування коштів, встановлених п. 131.2 ст. 131 ПК України, оскільки податковий орган зарахував кошти відповідно до наданих платником податків платіжних доручень не в рахунок узгодженого податкового зобов`язання, яка погашається першочергово, а в рахунок пені.

З огляду на зазначене, відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності підстав для стягнення податкового боргу.

У судовому засіданні представники сторін підтримали доводи та вимоги викладені в апеляційній скарзі та відповіді на відзив, а також відзиві на апеляційну скаргу та запереченнях на відповідь на відзив відповідно..

Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та про причини його неявки суду не повідомив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ПАТ "Укрнафта" є платником окремих податків в Полтавському управлінні ГУ ДФС у Полтавській області.

Заявлений у даному провадженні податковий борг виник у зв`язку з не сплатою відповідачем рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин тому числі (з урахуванням остаточних уточнень позивачем вимог):

- з рентної плати за користування надрами для видобування нафти - 12499278,95 грн;

- з рентної плати за користування надрами для видобування газу - 5997967,38 грн;

- з рентної плати за користування надрами для видобування газового конденсату - 147306,73 грн.

Самостійно задекларовані суми грошових зобов`язань з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період з листопада 2015 року (згідно заяви про уточнення позову від 07.02.2018 (т.1 а.с.303-311) по грудень 2017 року за терміном сплати своєчасно не були сплачені підприємством у встановлений строк, у зв`язку з чим, до заявленої позивачем суми заборгованості врахована і сума пені, нарахована за даними зобов`язаннями.

У зв`язку із здійсненими відповідачем виплатами в рахунок погашення податкового боргу за спірний період, на день розгляду справи по суті сума боргу відповідача, згідно уточнень позовних вимог, складає 18644553,06 грн.

Водночас, оскільки вказана на сума заборгованості станом на час розгляду справи у суді першої інстанції не була погашена ПАТ «Укрнафта» позивач просив суд стягнути її у примусовому порядку з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом, уповноваженим на стягнення податкового боргу з ПАТ "Укранафта" в даному випадку є Офіс великих платників податків ДФС.

За наведених обставин Окружний адміністративний суд дійшов висновку, що ГУ ДФС у Полтавській області є неналежним органом стягнення (позивачем) за вимогами про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" податкового боргу, а тому звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" податкового боргу є неправомірним.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України.

Положеннями підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності

Податковий борг визначається підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, як сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із положеннями пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов`язку, відповідно до пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (пункт 59.5 статті 59 Податкового кодексу України).

Разом з цим, зі змісту підпункту 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України вбачається, що органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

Порядок стягнення податкового боргу платників податків регулюється статтями 95 - 99 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 95.1 статті 95 Податкового кодексу України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Пункотом 95.4 Податкового кодексу України передбачено, що орган державної податкової служби на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що стягнення грошових коштів з рахунків платника податків, продаж майна такого платника, що перебуває в податковій заставі та стягнення коштів за рахунок готівки платника податків - заходи адміністрування податків та зборів, спрямовані на погашення податкового боргу, що вчиняються органами стягнення.

Одночасно суд зазначає, що з аналізу статті 59 Податкового кодексу Українни, що кореспондується з положеннями статті 95 Податкового кодексу України, вбачається, що в разі непогашення добровільно податкового боргу, зазначеного в податковій вимозі, орган стягнення має право на погашення за рахунок коштів або майна платника податків всієї суми боргу, що виникла після надіслання податкової вимоги, тобто боргу перед бюджетом юридичної особи, а не її філій по окремих податках та зборах.

Реалізація таких повноважень, в зазначеному контексті, можлива лише централізовано з юридичної особи.

Водночас, як було встановлено судом, філія ПАТ "Укрнафта" - НГВУ "Полтаванафтогаз" ПАТ "Укрнафта" є платником плати за користування надрами перебуває перебуває на обліку (не за основним місцем обліку) в Полтавській ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що станом на час винесення вказаної вимоги Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" перебувало на обліку як платник податків у Міжрегіональному головному управлінні Міндоходів - Центральному офісі з обслуговування великих платників, а станом на час розгляду справи - в Офісі великих платників Державної фіскальної служби. Зареєстроване місцезнаходження суб`єкта господарювання юридичної особи ПАТ "Укрнафта" є: м. Київ, пров. Несторівський, 3-5.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до вимог ст. 59 Податкового кодексу України Полтавською ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області 01.09.2014 була винесена та направлена відповідачу (ПАТ "Укрнафта" є: м. Київ, пров. Несторівський, 3-5) податкова вимога № 436-25 про сплату заборгованості.

У свою чергу, судова колегія звертає увагу, що Податковим кодексом України (зокрема стаття 41) вирізняються поняття контролюючих органів та органів стягнення та відповідно розмежовуються їх повноваження.

Так, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи (пункт 41.1 статті 41 Податкового кодексу України).

Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень (пункт 41.1 статті 41 Податкового кодексу України).

Таким чином, з аналіху наведених норм законодаства слідує, що контролюючим органом, уповноваженим на стягнення податкового боргу з ПАТ "Укранафта" в даному випадку є саме Офіс великих платників податків ДФС.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.10.2018 в справі №826/19259/14 (адміністративне провадження №К/9901/8894/18), в якій колегією суддів Касаційного адміністративного суду наголошено, що сукупний аналіз положень пункту 59.5 статті 59 та статті 95 Податкового кодексу України, дозволяють здійснити висновок про те, що в разі непогашення добровільно податкового боргу, зазначеного в податковій вимозі, орган стягнення має право на погашення за рахунок коштів або майна платника податків всієї суми боргу, що виникла після надіслання податкової вимоги, тобто боргу перед бюджетом юридичної особи, а не її філій по окремих податках та зборах.

За наведених обставин, Верховний Суд за результатом розгляду адміністративної справи №826/19259/14 дійшов висновку, що контролюючим органом, уповноваженим на стягнення податкового боргу з Приватного акціонерного Товариства «Укранафта» в даному випадку є Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників. Прилуцька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Чернігівській області є неналежним органом стягнення (позивачем) за вимогами про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» податкового боргу.

Натомість колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі № 826/17341/14, оскільки обставини вказаної справи не є тотожними з обставинами даної справи. Так, під час розгляду адміністративної справи № 826/17341/14 судами вирішувалось питання чи є розстрочення / відстрочення податкового боргу окремим способом погашення податкового боргу поряд з такими способами його погашення як стягнення грошових коштів платника податків за рішенням суду та звернення стягнення на майно платника податків.

За наведених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду перщої інстанції, що ГУ ДФС у Полтавській області є неналежним органом стягнення (позивачем) за вимогами про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" податкового боргу по рентній платі за користування надрами.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідачем вимога про сплату боргу не оскаржувалась, оскільки як встановлоено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем здійснюється у добровільному порядку погашення податкового боргу.

При цьому, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про те, що підприємством сплачено суму боргу у повному обсязі, що підтвенрджується наявним у справі платіжними дорученнями та банківськими виписками. Проте, внаслідок порушення позивачем черговості зарахування коштів, в інформаційних базах податкового органу існує інформація щодо наявності у позивача податкового боргу.

Водночас, судова колегія не приймає до уваги посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах, оскільки така носить виключно інформативний характер та спростовується наявними у справі доказами.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрідікс" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Єгорова

І.О. Лічевецький