Справа № 320/1359/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1359/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Файдюка В.В.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року, суддя Лапій С.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати: податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ; податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року №; податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ; податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ; податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ; податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ; вимогу про сплату боргу від 14.03.2019 року № ; рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року №; рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перевірка позивача податковим органом з 25.01.2019 року по 04.02.2019 року проведена безпідставно, оскільки ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року на підставі якої проводилася перевірка, була скасована ухвалою Київського апеляційного суду від 22.01.2019 року, а тому і висновки, викладені в акті перевірки є протиправними.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року. адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований з 14.02.2007 року як фізична особа-підприємець з номером запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця 2 010541, за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 .

Дата взяття на облік платником податків - 15.02.2007 року за номером 41423, є платником єдиного податку 3 групи без сплати ПДВ.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року у справі № 760/32712 надано дозвіл на проведення співробітниками ГУ ДФС у Київській області позапланової документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України платником податків гр. ОСОБА_1 за період з 01.01.2010 року по 31.12.2017 року.

На виконання зазначеної ухвали суду на підставі п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України ГУ ДФС у Київській області прийнято наказ від 17.01.2019 року № 99 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки гр. ОСОБА_1 .

Як слідує з наказу ГУ ДФС у Київській області від 17.01.2019 року № 99, перевірку наказано провести з 25.01.2018 року тривалістю 5 робочих днів.

Зазначений наказ направлено позивачу 18.01.2019 року та отримано ним 05.02.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 527.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.01.2019 року у справі № 760/32712/18 ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання заступника начальника першого відділу розслідувань кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Київській області Середи Т.Б., погоджене прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Київської області Марголіс Д.О. про надання дозволу на проведення позапланової документальної перевірки в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 03.08.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, відмовлено.

Позивачем на адресу податкового органу 06.02.2019 року направлено заяву, в якій він зазначав, що ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду від 27.12.2018 року скасовано та просив повідомити про результат проведення перевірки.

Наказом ГУ ДФС у Київській області від 31.01.2019 року № 216 продовжено строки проведення документальної позапланової перевірки позивача з 01.02.2019 року на два робочі дні.

Зазначений наказ направлено позивачу 31.01.2019 року та отримано ним 12.02.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 739.

На підставі п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України, ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018, відповідно до наказу від 17.01.2019 року № 99 податковим органом проведена документальна позапланова невиїзна перевірки, за результатами якої складно акт від 11.02.2019 року № 111/10-36-13-03/ НОМЕР_1 .

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пункту 44.1 ст.44, п. 177.10 ст. 177 ПК України в частині ненадання книги обліку доходів і витрат фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 ;

- пункту 177.1, п. 177.2 ст.177 ПК України в частині заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 22811925,36 грн., у т.ч. за 2010 рік - 745216,27 грн., за 2011 рік- 945122,02 грн., за 2012 рік - 2061630,25 грн., за 2013 рік - 5396499,23 грн., за 2014 рік - 13113692,35 грн., за 2015 рік -354759,85 грн., 2016 рік - 31055,05 грн., 2017рік - 163950,33 грн.;

- абз.1 п.2 ч.1 ст.7, п.11 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження єдиного соціального внеску за період з 01.01.2010 року по 31.12.2017 року у розмірі 606292,25 грн., у т.ч. за 2010 рік 55480,12 грн., за 2011 рік 62218,17 грн., за 2012 рік 77731,10 грн., за 2013 рік 81612,63 грн., за 2014 рік 88254,93 грн., за 2015 рік 87163,60 грн., за 2016 рік 52554,70 грн., за 2017 рік 101277,00 грн.;

- пунктів 2, 9 та 11 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року №435 в частині неподання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2010 - 2014 роки;

- пункту 185.1 ст.185, п. 187.1 ст.187, п. 188.1 ст.188, п.200.1, п.200.2 ст.200, п. 203.2 ст.203 ПК України в частині заниження податкових зобов`язань по податку на додану вартість, що підлягають сплаті до бюджету в сумі 175131,40 грн., в т.ч. 19240,00 грн. за 2013 рік та 155891,40 грн. за 2014 рік.

- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Кодексу в частині військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2010 року по 31.12.2017 року у сумі 21660,121 грн., у т.ч. у 2015р. у сумі 3414,43 грн., у 2017р. у сумі 18245,69 грн.

- пункту 49.2 ст.49, пп.49.18.5 п.49.18 ст.49, абз.2 п. 177.11 ст.177 в частині не подання ОСОБА_1 декларації про майновий стан і доходи за 2010, 2011 роки та не своєчасне подання декларації за 2013 рік.

- пункту 1 ст. З Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивачем 27.02.2019 року подано заперечення до нього.

Відповідачем 11.03.2019 року за результатами розгляду заперечень позивача вирішено висновки акту від 11.02.2019 року залишити без змін.

На підставі акту перевірки від 11.02.2019 року Гловним управлінням ДФС у Київській області прийнято :

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ;

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року №;

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ;

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ;

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ;

- податкове повідомлення - рішення від 14.03.2019 року № ;

- вимогу про сплату боргу від 14.03.2019 року № ;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року №;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 14.03.2019 року №.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями, податковою вимогою та рішеннями про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 20.1.4, 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 73.3 ст. 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Приписи п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Отже, зі змісту наведеної статті вбачається, що документальна перевірка може бути плановою або позаплановою, а також виїзною чи невиїзною.

Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Пунктом 78.4 ст. 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав - отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Таким чином, підставою для прийняття контролюючим органом наказу про проведення документальної позапланової перевірки у відповідності до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України має бути, зокрема, отримання податковим органом рішення слідчого судді про призначення перевірки, а не про надання дозволу на проведення перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, у наказі від 17.01.2019 року №99 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )» Головним управлінням ДФС у Київській області підставою для її проведення визначено пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України та ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 27.12.2018 року №1-кс/760/16488/18.

При цьому, судовою колегією враховується, що даною ухвалою надано дозвіл на проведення у кримінальному провадженні №00000021 документальної позапланової перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на предмет своєчасності, повноти нарахування і сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, у тому числі при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з контрагентами за період з 01.01.210 року по 31.12.2017року. Проте, як свідчать матеріали справи, вказаною ухвалою слідчого судді безпосередньо не призначалася перевірка вказаного суб`єкта господарювання.

Таким чином, приймаючи спірний наказ про призначення перевірки позивача на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу про проведення перевірки, контролюючий орган діяв всупереч вимог підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

Аналогічна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 813/1302/16 та від 21.02.2019 року у справі № 826/7029/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що закон не містить такої підстави для проведення позапланової перевірки як ухвала слідчого судді, тому проведення на цій підставі позапланової перевірки не може вважатися законним. Відповідач у межах своїх повноважень повинен діяти відповідно до закону і саме через призму цього принципу він мав би приймати рішення щодо виконання судового рішення (стосовно Позивача), яке вказує/дозволяє йому діяти інакше.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №805/420/17-а.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного суду від 22.01.2019 року (до початку проведення перевірки) скасовано ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року та відмовлено у задоволенні клопотання про проведення позапланової документальної перевірки позивача.

Аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної невиїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 810/1438/17.

Доводи представника відповідача про те, що перевірка вже була розпочата в той час коли скасовано ухвалу слідчого судді, а тому за наявності встановлених порушень податковий орган виніс оскаржувані рішення та вимогу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачу достовірно було відомо про скасування ухвали слідчого судді про проведення перевірки, а отже було відомо про відсутність підстав для такої перевірки та як наслідок незаконність прийняття рішень за наслідками такої перевірки.

Також колегія суддів зазначає, що сам факт прийняття податковим органом наказу про проведення перевірки на підставі ухвали слідчого судді не може свідчити про законність прийнятих податкових повідомлень-рішень та вимоги, оскільки така ухвала була скасована, а наказ про проведення перевірки реалізований під час того, як підстави для проведення перевірки вже не існували.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем в акті перевірки зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що в період з 2010 року по 2017 рік платник податків-фізична особа ОСОБА_1 шляхом систематичного продажу нерухомого майна сплачував податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5% замість 17%, чим порушив п. 177.11 ст. 177 ПК України.

З акту перевірки слідує, що відповідно до наданої інформації ДАБІ у Київській області від 09.07.2018 року позивач як фізична особа являвся замовником будівництва багатоквартирних житлових будинків на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єктів, які належать до ІІ категорії складності.

Забудовником квартир за адресами АДРЕСА_2 виступила компанія NOVOBUD, житлові будинки належать до ЖК "Петрівський квартал". Генеральними підрядниками будівництва багатоквартирних будинків виступили ТОВ "Артсервісбуд" (), ТОВ "Мультимедійні інформаційні системи" (), ТОВ "Будівельна фірма Базальт" (), ТОВ "БМК" Петра Буд" ().

Як слідує з матеріалів справи, позивачем за договорами купівлі-продажу квартир відчужувалися квартири, які належали на праві власності йому як громадянину, а не як фізичній особі-підприємцю. Ці квартири були частиною багатоквартирного будинку, що був збудований на земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_1 як громадянину, а не підприємцю.

Перевіркою встановлено своєчасне подання платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 декларацій про майновий стан і доходи за 2012 - 2017 року, відповідно до яких відображено отримання доходу від продажу об`єктів нерухомого майна у сумі 142 154 141,97 у тому числі за 2012 рік - 12 142 385,00 грн., за 2013 рік - 43 678 159, 00 грн., за 2014 рік - 84 903 196, 26 грн., за 2015 рік - 1 191 516,69 грн., за 2016 рік - 238 885,00 грн.

При здійсненні продажу нерухомості позивачем сплачено податок на доходи фізичних осіб у сумі 7 107 707,05 грн. за ставками 5%, про що зазначається в акті перевірки.

При цьому приватним нотаріусом як податковим агентом до ОДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області подавалися розрахунки суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум утриманого з них податку за 2012 - 2017 року, в якому, крім іншого, відображено суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7 107 707,05 грн., сплачену ОСОБА_1 з продажу нерухомого майна.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Стаття 24 Цивільного кодексу України встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження.

Стаття 50 Цивільного кодексу України передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежовувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Так, за визначенням статті 42 Господарського кодексу України підприємницька діяльність характеризується такими ознаками, як самостійність, ініціативність, систематичність, власний ризик та спрямованість на визначений результат - одержання економічних та соціальних результатів та отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, випливає висновок, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків.

У наведеному контексті відповідачем не наведено в акті перевірки доказів використання позивачем прийомів і методів, притаманних підприємницькій діяльності, як то реклама тощо, які б вказували про намір ОСОБА_1 отримувати дохід від продажу збудованих житлових будівель.

До того ж позивач зазначає, що оподатковуваним доходом громадян від заняття підприємницькою діяльністю вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу.

Дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у п. 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в п. 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою 5%. Для об`єктів рухомого майна ставка податку теж становить 5% бази оподаткування. До того ж, потрібно врахувати, що дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) протягом звітного (податкового) року одного з об`єктів рухомого майна у вигляді легкового автомобіля та/або мотоцикла, та/або мопеда, не підлягає оподаткуванню. Такий самий порядок оподаткування передбачено під час обміну рухомого або нерухомого майна.

Сума податку для нерухомого майна визначається та самостійно сплачується через банківські установи:

а) особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни;

б) особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити доход від такого відчуження у річній податковій декларації.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, враховуючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Пунктом 172.7 ст. 172 ПК України визначено, якщо стороною договору купівлі-продажу, міни об?єкта нерухомого майна є юридична особа чи фізична особа - підприємець, така особа є податковим агентом платника податку щодо нарахування, утримання та сплати (перерахування) до бюджету податку з доходів, отриманих платником податку від такого продажу (обміну).

У разі якщо стороною договору купівлі-продажу об?єкта рухомого майна є юридична особа чи фізична особа - підприємець, така особа вважається податковим агентом платника податку та зобов?язана виконати всі визначені цим розділом функції податкового агента. До того ж податковий агент утримує податок за ставкою 5% з урахуванням інформації про черговість продажу рухомого майна, зазначеної платником податку у договорі купівлі-продажу чи в окремій заяві.

У разі якщо об?єкт рухомого майна продається (обмінюється) за посередництвом юридичної особи (її філії, відділення, іншого відокремленого підрозділу) або представництва нерезидента чи фізичної особи - підприємця, такий посередник виконує функції податкового агента щодо подання до органу контролю інформації про суму доходу та суму сплаченого до бюджету податку в порядку та строки, встановлені для податкового розрахунку, а платник податку під час укладення договору зобов?язаний самостійно сплатити до бюджету податок з доходу від операцій з продажу (обміну) об?єктів рухомого майна.

Сума податку самостійно сплачується сторонами (або однією стороною) договору до його нотаріального посвідчення через установи банків у сумі, визначеній податковим агентом.

Відповідно п. 172.4. ст. 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об?єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, враховуючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Відповідно до п. 172.6 ст. 172 ПК України у разі не вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу, міни об?єкта нерухомості, за яким сплачено податок, платник податку має право на повернення надміру сплаченої суми податку на підставі податкової декларації, поданої в установленому порядку, та підтвердних документів про фактичну сплату податку.

Нотаріус, який посвідчив договір відчуження об`єкта нерухомості, зобов`язаний надіслати інформацію про такий договір податковому органу за податковою адресою платника податку у строки, встановлені законом для податкового кварталу.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент продажу ОСОБА_1 нерухомого майна у 2012-2017 роках обов`язок щодо сплати податку покладалося на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

Недотримання нотаріусом зазначених вимог, зокрема в разі неналежного нарахування суми податку, тягне за собою настання відповідальності, установленої Законом. Інше застосування зазначених законодавчих норм суперечитиме змісту поняття податкового агента, а також припису підпункту 172.4 та підпункту 172.6 ст. 172 ПК України, яким прямо передбачено покладення на нотаріуса функцій податкового агента.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №826/1513/17 (адміністративне провадження №К/9901/3758/17).

Отже, податковим органом не доведено обставин, які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості, та зобов`язували б його подавати декларацію про доходи за 2010-2017 роки одержані як суб`єктом підприємницької діяльності.

Також, з акту перевірки вбачається, що податковим органом визначено позивачу суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з причин порушення ним вимог п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України.

Відновідно до п. 181.1 ст. 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1 000 000,00 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Згідно з п. 183.1 ст. 183 ПК України будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

Приписами п. 187.1 ст. 187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Згідно з пп. 197.1.14. п. 197.1. ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування ПДВ операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом. У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає: а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника; б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об`єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об`єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв`язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) на таку реконструкцію чи капітальний ремонт за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Державна податкова служба України у листі від 03.07.2012 року № 18073/7/15-3417-13 роз`яснила:

- у випадку коли замовник в процесі будівництва до оформлення права власності на новозбудоване житло укладає попередні договори купівлі-продажу з фізичними особами, згідно з якими отримує забезпечувальні платежі, операції з перерахунку таких платежів фізичними особами на рахунок замовника не змінюють базу оподаткування у замовника. Лише при передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) на готове новозбудоване житло фізичній особі (першому власнику новозбудованого житла) у замовника виникають податкові зобов`язання на підставі п. 187.1 ст. 187 ПК України.

- у випадку коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Кодексу, не буде вважатися операцією з першого постачання житла, а тому дана операція буде звільнятися від оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що донарахування ПДВ позивачу є безпідставним, оскільки після завершення будівництва правовстановлюючі документи на квартири були оформлені на замовника будівництва - ОСОБА_1 , подальший продаж зазначених квартир не вважається операцією з першого постачання житла, а отже, звільняється від оподаткування.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №826/1513/17 (адміністративне провадження №К/9901/3758/17).

У даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло та землю під ним оформлені на замовника-позивача, то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, що підтверджується договорами купівлі-продажу, не вважається операцією з першого постачання житла та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

Встановлюючи розмір оподатковуваного доходу позивача, податковий орган, всупереч вимогам податкового законодавства, посилався на відомості з центральної бази даних ДРФО ДПА про суми виплачених доходів без врахування безпосередньо первинних документів та податкової звітності позивача.

Отже, відповідач, взявши як базу оподаткування неправильний розмір оподатковуваного доходу позивача, невірно визначив донараховані суми грошових зобов`язань та штрафні санкції за вказаними податками.

Таким чином, висновок податкового органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб внаслідок продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна не відповідає нормам податкового законодавства та обставинам викладених в акті перевірки.

Крім того, згідно акту перевірки у зв`язку з порушеннями, викладеними в п.2.2 (податок на доходи фізичних осіб від здійснення господарської (незалежної професійної) діяльності) цього акта, встановлено заниження позивачем військового збору всього на суму 21 660,12 грн.

Зважаючи, що відповідачем не доведено заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період, що перевірявся, висновки про порушення позивачем п.п. 1.2 п. 16-11, п.1.4 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого ОСОБА_1 донараховано військовий збір у сумі 21 660,12 грн., є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Частиною 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Тобто, позивач не має статусу фізичної особи-підприємця а, отже, не є платником єдиного внеску, враховуючи відсутність порушення позивачем вимог ст. 177 ПК України та як наслідок заниження податку на доходи фізичних осіб, а також порушення ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", рішення податкового органу про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за 2010-2017 роки.

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що проведена за відсутності на те правових підстав документальна позапланова виїзна перевірка позивача свідчить як про протиправність наказу щодо її призначення, так і про протиправність дій щодо її проведення, наслідком чого є висновок про те, що податкові повідомленні-рішення, вимога про сплату боргу , рішення про застосування штрафних санкцій прийняті за її результатами, є такими, що складені на підставі недопустимих доказів, а відтак підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуванні рішення прийнято відповідачем з порушенням норм чинного законодавства.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Файдюк В.В.

Повний текст виготовлено: 16 жовтня 2019 року.