Справа № 440/2483/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 р.Справа № 440/2483/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 25.07.19 року по справі № 440/2483/19

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами"

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича (вул. Старосільска,1 У, оф.3, м. Київ, 02125, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 1921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня).

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський Олег Володимирович, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, оскільки, на його думку, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано фактичні обставин, що мають значення для привального вирішення справи, не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права: неправильне тлумачення закону. Крім того, висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а відтак оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Суд в оскаржуваному рішенні доходить висновку, що у разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви повинно бути додано підтверджуючі документи, з яких вбачається, що боржник проживає, перебуває за адресою, зазначеною стягувачем у заяві, однак жодною нормою закону не передбачений обов`язок стягувача долучати до заяви про відкриття виконавчого провадження документи, які підтверджують місце реєстрації боржника чи фактичного проживання, що було безпідставно не враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення. Таким чином, дії приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження №59285416 з примусового виконання виконавчого напису №3564, вчиненого 27.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., абсолютно не суперечать вимогам чинного законодавства України. В процесі примусового виконання виконавчого провадження приватним виконавцем, згідно вимог Закону, 06.05.2019 року направлено запити до органів, установ організацій з метою виявлення коштів боржника, а також виявлення рухомого та нерухомого майна боржника. Згідно отриманої інформації з Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно - правовими договорами, про останнє місце роботи від 06.06.2019 року встановлено, що боржник працевлаштований в Повне Товариство «Тарасов і Компанія, Ломбард «Статус», м. Полтава, вул. Соборності, буд.21. 10.06.2019 року приватним виконавцем, керуючись ст. 68, 69, 70 Закону, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено до виконання в Повне Товариство «Тарасов і Компанія, Ломбард «Статус». Крім того, позивачем не надано доказів обґрунтованості розміру та об`єму наданої правничої допомоги, а суд необґрунтовано не взяв це до уваги, а відтак вважає, що і такі вимоги позивача не були доведені у встановленому законом порядку. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 р. та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч.7 ст. 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Позивач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за номером телефону, що підтверджується телефонограмою від 08.10.2019р.

Відповідач повідомлявся на електронну адресу .

Третя особа повідомлялася поштовою кореспонденцією.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. 27.05.2019 видано виконавчий напис № 3564 про стягнення з ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , невиплачені у строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами", якому Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 20182407-1/2 від 24.07.2018, якому, в свою чергу, Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" на підставі Договору факторингу №20151125-Г від 25.11.2015, відступлено право вимоги за Кредитним договором із страхування життя позичальником (пошта) № 2394/4039CLBPS від 27.01.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" та ОСОБА_1 (а.с. 14).

05.06.2019 уповноваженою особою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" подано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Табінському О.В. заяву про примусове виконання зазначеного виконавчого напису. При цьому, повідомлено про фактичне проживання боржника за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).

05.06.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. відкрито виконавче провадження №59285416 (а.с. 13).

Дізнавшись від колишнього роботодавця ПТ "Тасасов і компанія, Ломбард "Статус" про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою направити на її адресу постанову про відкриття виконавчого провадження, на виконання якої листом від 01.07.2019 № 5349 скеровано копії матеріалів виконавчого провадження (а.с. 8-11).

Не погодившись з постановою про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не з`ясовано обставини, визначені частиною 2 статті 25 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та частиною 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження щодо встановлення місця фактичного проживання боржника чи місця його перебування, та, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 3 частини першої статті 3 названого Закону, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 23 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII) у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частиною першою статті 25 Закону №1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

А відповідно до частини другої цієї статті, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Місце виконання рішення згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5, визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження".

Частиною другою статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

За змістом статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що ними визначені вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження. При цьому, згідно з частиною третьою статті 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

При цьому, в силу положень частини другої статті 24 Закону України "Про виконавче провадження", якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджується відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема, місце реєстрації ОСОБА_1 вказано в її паспорті, копія якого знаходиться в матеріалах справи, а приватний виконавець Табінський О.В. має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі м. Києва (а.с.7, 16).

У виконавчому написі нотаріуса від 27.05.2019 №3564 зазначено аналогічну адресу реєстрації боржника, а місце її роботи - невідоме (а.с. 14).

Приймаючи зазначений виконавчий документ до виконання, відповідач виходив з того, що заявою про примусове виконання стягувачем повідомлено про фактичне проживання боржника за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

На цій підставі приватний виконавець Табінський О.В. дійшов висновку про проживання боржника у м. Києві та, як наслідок, наявність підстав для відкриття ним виконавчого провадження.

При цьому, ані заява стягувача про відкриття виконавчого провадження, ані відзив відповідача, ані апеляційна скарга не містять доказів, які б підтверджували фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві. Відсутні такі відомості і у матеріалах виконавчого провадження (а.с. 33-53).

Згідно частин 1, 2, 6 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За приписами Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України місце проживання - це адміністративно - територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої фізична особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрацією місця проживання або місця перебування фізичної особи є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестись офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. При цьому, підтвердженням реєстрації місця проживання або місця перебування фізичної особи є довідка, яка видається органом реєстрації. Також, відомості про місце проживання та місце перебування особи можуть вноситись до наступних документів: паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Частиною 3 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Наведене є підставою для висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження №59285416 приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський О.В. не володів достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві, оскільки стягувач до заяви не додав підтверджуючі документи, з яких вбачається, що боржник проживає, перебуває за вказаною адресою.

За відсутності документальних доказів фактичного проживання на момент відкриття виконавчого провадження №59285416 боржника за вказаною адресою у м. Києві, суд першої інстанції правомірно вважає необґрунтованим прийняття приватним виконавцем до виконання виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження.

Відповідач у ході судового розгляду справи не надав належних та допустимих доказів, що у своїй сукупності свідчили б про наявність визначених законом підстав для відкриття виконавчого провадження №59285416 у межах виконавчого округу м. Києва.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодною нормою закону не передбачений обов`язок стягувача долучати до заяви про відкриття виконавчого провадження документи, які підтверджують місце реєстрації боржника чи фактичного проживання, жодним чином не спростовують обов`зок відповідача з`ясувати обставини, визначені частиною 2 статті 25 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та частиною 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження, щодо встановлення місця фактичного проживання боржника чи місця його перебування.

При цьому, колегія суддів зазначає, що частина 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження не містить норми про те, що право вибору місця виконання рішення приватним виконавцем належить стягувачу.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не з`ясовано обставини, визначені частиною 2 статті 25 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та частиною 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження, щодо встановлення місця фактичного проживання боржника чи місця його перебування, та, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в процесі примусового виконання виконавчого провадження приватним виконавцем, згідно вимог Закону, 06.05.2019 року направлено запити до органів, установ організацій з метою виявлення коштів боржника, а також виявлення рухомого та нерухомого майна боржника. Згідно отриманої інформації з Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно - правовими договорами, про останнє місце роботи від 06.06.2019 року встановлено, що боржник працевлаштований в Повне Товариство «Тарасов і Компанія, Ломбард «Статус», м. Полтава, вул. Соборності, буд. 21. 10.06.2019 року приватним виконавцем, керуючись ст.ст. 68, 69, 70 Закону, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено до виконання в Повне Товариство «Тарасов і Компанія, Ломбард «Статус».

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи, оскільки до матеріалів справи відповідачем не надано жодних доказів існування та направлення вказаних запитів, а інформація з Пенсійного фонду України, як зазначає сам відповідач, датована 06.06.2019 року, тоді як оскаржувана постанова винесена 05.06.2019 року, тобто до отримання інформації.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича про відкриття виконавчого провадження №59285416 від 05.06.2019 є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені у відзиві на позов та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 1921,00 грн, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Приписами ч. 3 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.

Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

У свою чергу, розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховий Суд, про що останнім вказується, зокрема, у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст.94 КАС України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 22.05.2018 р. по справі № 826/8107/16 (провадження № К/9901/26989/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано копії: договору про надання правничої допомоги № 04/07 від 04.07.2019, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Пащенко Віталієм Віталійовичем; акт надання правничої допомоги від 10.07.2019, розрахунок розміру гонорару адвоката за правничу допомогу, який є додатком до Договору надання правничої допомоги від 10.07.2019 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 03.07.2018 Серія ПТ №2255 та квитанцію №4 від 10.07.2019 на підтвердження фактичної сплати відповідної суми за надання правничої допомоги згідно договору №04/07 від 04.07.2019 року (а.с. 17-22).

Факт сплати позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн підтверджується квитанцією №0.0. від 11.07.2019.

Проаналізувавши зроблений адвокатом розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, беручи до уваги, що дана справа є справою незначної складності, враховуючи обсяг складених адвокатом в рамках даної адміністративної справи документів, час, витрачений адвокатом на надання таких послуг, суд першої інстанції правомірно вважає, що заявлена сума винагороди адвоката 1921 грн. є співмірною.

З огляду на викладене, розмір понесених позивачем витрат в загальній сумі 2689,40 грн. (1921+768,40) підтверджується належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас, від відповідача взагалі не надходило клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції надано оцінку доказам обґрунтованості розміру та об`єму наданої правничої допомоги, співмірності заявленої до повернення відповідачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, що спростовує доводи апеляційної скарги про неврахування судом вищезазначених обставин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Табінського Олега Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.07.2019 року по справі № 440/2483/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош В.В. Катунов