Справа № 242/4935/16-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №242/4935/16-а

адміністративне провадження №К/9901/44451/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Берназюка Я. О., Чиркіна С. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Селидівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Селидівського міського суду Донецької області (суддя Владимирська І. М.) від 29 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Чебанов О. О., судді: Сіваченко І. В., Шишов О. О.) від 13 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Селидівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа - відокремлений підрозділ «Шахта «Росія» Державного підприємства «Селидіввугілля», про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з адміністративним позовом до Селидівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Селидівське ОУПФУ Донецької області), третя особа - відокремлений підрозділ «Шахта «Росія» Державного підприємства «Селидіввугілля» (далі - ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля»), у якому просив:

- визнати протиправними дії Селидівського ОУПФУ Донецької області щодо незарахування позивачу певних періодів роботи та зобов`язати зарахувати до пільгового стажу періоди роботи з 18 серпня 1988 року по 01 березня1989 року у якості помічника майстра прокатного цеху, з 01 березня 1989 року по 27 липня 1990 року у якості помічника майстра дротяного цеху на Макіївському металургійному заводі, а також до пільгового та страхового стажу з 01 березня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року, з 01 січня 2016 року по 07 липня 2016 року на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля» у якості гірничого монтажника підземного дільниці монтажу та демонтажу обладнання;

- зобов`язати відповідача зробити перерахунок розміру та повернення пенсійних виплат з моменту набуття права на пенсію з 27 травня 2012 року з врахуванням ст. 8 Закону України від 02 вересня 2008 року № 345-VI «Про підвищення престижності шахтарської праці» (далі - Закон № 345-VI).

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року, позов задоволено.

Приймаючи такі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що трудовою книжкою позивача підтверджено наявність у нього достатнього пільгового трудового стажу для призначення йому пенсії на пільгових умовах, а тому дії відповідача з відмови її призначити є незаконним.

Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями попередніх інстанцій, Селидівське ОУПФУ Донецької області подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просило скасувати постанову Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року і прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування касаційної скарги Селидівське ОУПФУ Донецької області зазначило, що трудовою книжкою підтверджується тільки загальний стаж, а не пільговий; а тому зарахувати спірні періоди праці позивача немає можливості, оскільки підземний стаж не підтверджено належними документами. Крім того, скаржник стверджує, що за певний період не були сплачені страхові внески підприємством.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 06 липня 2017 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд.«Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16 жовтня 2019 року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.

Відповідно до ч. 1 України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

Починаючи з 27 травня 2012 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Селидове Донецької області, як отримувач пенсії за віком відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII).

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із звільненням та збільшенням страхового стажу.

Як вбачається з листів УПФУ в м. Селидове Донецької області від 15 липня 2016 року № 41/М-02-01-01, від 13 вересня 2016 року № М/39-01-01-01 до пільгового стажу ОСОБА_1 не було зараховано періоди роботи на Макіївському металургійному комбінаті з 18 серпня 1988 року по 01 березня 1989 року та з 01 березня 1989 року по 27 липня 1990 року через відсутність довідок, уточнюючих пільговий характер робіт. Також до страхового та пільгового стажу роботи не включені періоди роботи на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля» з 01 березня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року, та з 01 січня 2016 року по 07 липня 2016 року через несплату страхових внесків до ПФУ підприємством, де він працював.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 з даним адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року відповідають зазначеним вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 16 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із п. 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

За п. «а» ст. 13 Закону № 1788-XII установлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до норм Закону № 345-VI дія цього Закону поширюється на працівників, які видобувають вугілля, залізну руду, руди кольорових і рідкісних металів, марганцеві, уранові, магнієві (солі калієво-магнієві та солі магнієві) та озокеритні руди, працівників шахтобудівних підприємств, які зайняті на підземних роботах повний робочий день, та працівників державних воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань) у вугільній промисловості - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України (далі - шахтарі), та членів їх сімей.

За приписами ст. 8 Закону № 345-VI передбачено, що мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок, за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у разі коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати уточнюючі довідки.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що посилання відповідача на неможливість включення до пільгового стажу спірного періоду праці позивача в зв`язку з невідповідністю уточнюючої довідки є безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж позивача повний робочий день під землею, підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14 квітня 2018 року у справі № 164/1993/14-а, від 19 червня 2018 року у справі № 592/5846/17 та від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 423/3544/16-а та від 11 липня 2019 року у справі № 242/1484/17.

Як убачається з відомостей трудової книжки ОСОБА_1 , у спірний період часу позивач працював помічником майстра прокатного цеху Макіївського металургійного комбінату з повним робочим днем в шахті, які підтверджують, що професія та посада, на якій він працював, відповідає Списку № 1.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженням судів попередніх інстанцій, що відповідач неправомірно відмовив зарахувати в пільговий стаж позивача періоди його роботи з 18 серпня 1988 року по 01 березня1989 року у якості помічника майстра прокатного цеху та з 01 березня 1989 року по 27 липня 1990 року у якості помічника майстра дротяного цеху Макіївського металургійного комбінату.

Що стосується доводів скаржника про відсутність підстав для включення періоду роботи на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля» з 01 березня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року, та з 01 січня 2016 року по 07 липня 2016 року через несплату страхових внесків до ПФУ підприємством, де працював позивач, колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про їх необґрунтованість, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону № 1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі ч. 1 ст. 16 Закон № 1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону).

З аналізу викладених вище законодавчих норм убачається, що позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, де він працює.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а.

Поряд з цим, як убачається з матеріалів справи та вірно установлено судами першої та апеляційної інстанцій, згідно довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 14 травня 2012 року № 354, виданої Макіївським металургійним комбінатом, ОСОБА_1 за період його роботи з серпня 1988 року по липень 1990 року на вищевказаному підприємстві на всі виплати нараховані до ПФУ страхові внески.

Крім того, згідно довідки від 19 грудня 2016 року № 04-22/2834 із заробітної плати ОСОБА_1 щомісячно утримувалися суми страхових внесків, зокрема і за період його роботи на вищевказаному підприємстві з 01 березня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 07 липня 2016 року.

На підставі викладеного суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач, не зараховуючи до пільгового стажу періоди роботи позивача з 18 серпня 1988 року по 01 березня 1989 року у якості помічника майстра прокатного цеху, з 01 березня 1989 року по 27 липня 1990 року у якості помічника майстра дротяного цеху, з 01 жовтня 2015 року по 30 серпня 2016 року на Макіївському металургійному комбінаті, а також до страхового та пільгового стажу періоди його роботи з 01 березня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 07 липня 2016 року на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля», діяв всупереч вимогам законодавства в сфері пенсійного забезпечення та вийшов за межі своїх повноважень.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними як запереченням на адміністративний позов, так і поданій пенсійним органом в апеляційній скарзі. Проте, таким доводам з огляду на вищенаведені висновки судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

З огляду на зазначене вище Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Суд касаційної інстанції при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення апеляційного суду, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Селидівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області залишити без задоволення, постанову Селидівського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: І. В. Саприкіна

Судді: Я. О. Берназюк

С. М. Чиркін