Справа № 440/3182/19
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/3182/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гіглави О.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Волинського ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2019 року (згідно відбитку поштового штампу на конверті) ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про:

- визнання протиправною бездіяльності ГУПФУ в Полтавській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3 ;

- зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 , починаючи з дати припинення, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017;

- визнання протиправною бездіяльності ГУПФУ в Полтавській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 ;

- зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 , починаючи з дати припинення, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійсненням осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017.

Ухвалою суду від 28.08.2019 позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

09.09.2019 від представника позивачів до суду надійшли документи, якими останній усунув недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі суду від 28.08.2019.

Ухвалою суду від 16.09.2019 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 до липня 1997 року, а ОСОБА_2 до січня 2008 року проживали у місті Кременчук. Надалі позивачі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебувають на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 16.07.2015 позивачі звернулися до УПФУ в м. Кременчуці із заявами про призначення пенсії за віком, однак рішеннями від 21.07.2015 №247 та №248 їм було відмовлено у такому призначенні. В результаті оскарження вказаних рішень в судовому порядку постановою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14.12.2015 останні були визнані протиправними та скасовані, а управління було зобов`язане призначити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пенсію за віком з 16.07.2015. Пенсія за віком позивачам виплачувалася до 29.05.2017. У подальшому, з листа Кременчуцького ОУПФУ від 08.05.2018 №9467/07-14 позивачам стало відомо про призупинення виплати пенсії у зв`язку із закінченням строків дії їх паспортів. Представник позивачів за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до пенсійного органу із заявами та необхідними документами для призначення пенсії. Однак, листом від 11.07.2019 №476/03.12-14 ГУПФУ в Полтавській області відмовило ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в поновленні виплати пенсії посилаючись на необхідність особистого звернення останніх до пенсійного органу для відновлення виплати пенсії. Позивачі вважають бездіяльність ГУПФУ в Полтавській області протиправною та такою, що порушує їх конституційне право на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звернулися до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с.34-35/ зазначив, що представнику позивачів неодноразово повідомлялося про необхідність звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до пенсійного органу із заявами про виплату пенсії особисто. Але таких звернень позивачами здійснено не було. Також з положень статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" слідує висновок, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є документом, що підтверджує місце реєстрації особи, чого вимагає пункт 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2005 №22-1. В позовній заяві представник позивачів стверджує, що ОСОБА_2 проживала до 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 проживав до 1997 року за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, доказів на підтвердження цього представником позивача не надано. Стосовно вимог про зобов`язання ГУПФУ в Полтавській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , починаючи з дати припинення, як непрацюючим пенсіонерам, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017, то ці вимоги є похідними від вирішення питання щодо проведення поновлення та здійснення перерахунку пенсії, а відтак заявлені передчасно.

Відповідно до приписів статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Cправи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали в м. АДРЕСА_3 .

У подальшому, позивачі, які є громадянами України, виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю та на даний час перебувають на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копіями їх паспортів для виїзду за кордон.

Позивачі є пенсіонерами, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями пенсійних справ.

За даними матеріалів пенсійних справ, 16.07.2015 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зверталися до УПФУ в м. Кременчуці із заявами встановленого зразка про призначення їм пенсій за віком в розмірах відповідно до вимог чинного законодавства, до яких, зокрема, були додані копії трудових книжок, довідок про заробітну плату, документів про стаж, копії паспортів.

За результатами розгляду заяв позивачів УПФУ в м. Кременчуці 19.06.2015 прийняло рішення за №247 та №248, відповідно до яких відмовило останнім у призначенні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) в м. АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вказаними рішеннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскаржили їх в судовому порядку.

Постановою Крюківського районного суд м. Кременчука Полтавської області від 14.12.2015 у справі У537/4885/15-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2016, позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю - ОСОБА_4 до УПФУ в м. Кременчуці Полтавської області про визнання протиправними рішень та спонукання до вчинення дій - задоволено. Визнано протиправним рішення УПФУ в м. Кременчуці Полтавської області №248 від 21.07.2015 щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні виплати пенсії за віком. Визнано протиправним рішення УПФУ в м. Кременчуці Полтавської області №247 від 21.07.2015 щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні виплати пенсії за віком. Зобов`язано УПФУ в м. Кременчуці Полтавської області призначити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком з 16.07.2015 в розмірах відповідно до чинного законодавства. Зобов`язано УПФУ в м. Кременчуці Полтавської області призначити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком з 16.07.2015 в розмірах відповідно до чинного законодавства.

На виконання вказаного судового рішення пенсійний орган призначив та виплачував ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пенсію за віком до 29.05.2017.

З 29.05.2017 виплата пенсії за віком позивачам була припинена у зв`язку із закінченням терміну дії паспортів останніх, про що винесені відповідні розпорядження.

В результаті звернення представника позивачів ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності до пенсійного органу із заявами та необхідними документами для виплати пенсії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відділ з питань призначення та перерахунку пенсій №9 управління застосування пенсійного законодавства ГУПФУ в Полтавській області листом від 11.07.2019 №476/03.12-14 проінформував, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для подання заяви встановленого зразка необхідно особисто звернутися до відділу обслуговування громадян Крюківського району в м. Кременчуці (сервісний центр).

Не погодившись з вказаною бездіяльністю відповідача щодо поновлення виплати пенсії, позивачі звернулися до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, вказаним у заявах по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46, пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що виключно цим Законом визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із частиною першою статті 7 згаданого Закону загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою та другою статті 49 цього Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Дослідивши матеріали пенсійних справ позивачів, суд дійшов висновку про безпідставність припинення відповідачем виплати пенсії останнім, виходячи з наступного.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання.

Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами /частина 3 статті 25 Конституції України/.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав, в тому числі права на пенсійне забезпечення. Тобто громадянин України, проживаючи за кордоном, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Такої ж правової позиції підтримується і Верховний Суд /постанови від 27.02.2018 у справі №127/20588/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 72505838), від 18.07.2018 у справі №263/3644/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 75424710), від 17.08.2018 у справі №667/1514/16-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 76008566)/.

Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 54 рішення у справі "Пічкур проти України", що набрало статусу остаточного 02.02.2014, також зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України /пункт 51/.

Наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права /пункт 54/.

Таким чином, невнесення Верховною Радою України відповідних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 17.08.2018 №25-рп/2009 та нератифікація угоди між Урядом України та Урядом Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати пенсії особі, яка проживає за кордоном.

Не може бути підставою припинення виплати пенсії і відсутність у позивача документів, що засвідчують її місце проживання (реєстрації) на території України відповідно до пунктів 2.9 та 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №22-1 від 25 листопада 2005 року /далі Порядок №22-1/.

Так, наведений у частині 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, про що зазначив Верховний Суд у постановах від 13.03.2018 у справі №235/4162/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 72721615), від 24.04.2018 у справі №225/3766/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 73610990).

Вказаний перелік передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У преамбулі до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, у тому числі і постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.11.2005 №22-1, на яку посилається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та будь-яким іншим законом з питань пенсійного забезпечення не передбачено такої підстави для припинення виплати пенсії як відсутність документів, що засвідчують місце проживання (реєстрації) особи на території України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутність документів, що засвідчують місце проживання (реєстрації) особи на території України, не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії позивачам.

Підставою для відмови у поновлені виплати пенсії позивачам відповідач зазначає неподання заяв про поновлення виплати пенсії останніми особисто.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з пунктом 1.5 Порядку №22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, особа має право звертатись до органу пенсійного фонду через свого представника, повноваження якого підтверджені в установленому законодавством порядку.

У пункті 2.9 Порядку №22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Суд зазначає, що при поданні документів для поновлення виплати пенсії відповідачу надавалися нотаріально посвідчені та апостильовані копії довіреності від імені Волинського ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на представництво їх інтересів ОСОБА_4 , оскільки копії цих довіреностей містяться у матеріалах пенсійних справ позивачів.

Таким чином, повноваження представника ОСОБА_4 підтверджені в установленому законодавством порядку, а тому така підстава для відмови у поновленні виплати пенсії позивачам не відповідає нормам діючого законодавства.

Аргумент відповідача про те, що паспорти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для виїзду за кордон не є документами, що підтверджують місце реєстрації особи, чого вимагає пункт 2.9 Порядку №22-1, не є переконливим, адже у Порядку №22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред`являти заявнику, коли він звертається із заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспортах позивачів, які було пред`явлено пенсійному органу, зазначено дати народження позивачів, що підтверджує вік останніх, а також в них містяться відмітки, що позивачі перебуває на консульському обліку Посольства України в державі Ізраїль, що, на думку суду, повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку №22-1 щодо підтвердження віку позивачів та їх місця проживання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що пенсійний орган у спірному випадку не поновлюючи виплату позивачам пенсії за віком допускає протиправну бездіяльність.

Відтак, суд погоджується з позивачами, що належним способом захисту їх прав є визнання протиправною бездіяльності ГУПФУ в Полтавській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зобов`язання управління поновити виплату пенсії останнім з дати її припинення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Позовні вимоги в частині зобов`язання управління перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з індексацією пенсії відповідно до статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійсненням осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 задоволенню не підлягають, адже у суду відсутні підстави вважати, що розмір пенсії буде визначений позивачу з порушенням вимог закону, та суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачами при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн кожним, що підтверджується квитанціями від 03.09.2019.

Таким чином, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, стягненню на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати зі сплати судового збору у сумі 384,20 грн кожному.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Волинського ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком Волинському ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити виплату пенсії за віком Волинському ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з дати її припинення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () на користь Волинського ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 384,20 грн кожному.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Гіглава