Справа № 420/2921/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2921/19

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 29 липня 2019 року
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Запорожана Д.В, Осіпова Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 79 від 24 квітня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, внаслідок чого наказ міграційного органу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є противоправним.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У своїх доводах апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог є помилковим, так як у позивача наявні обґрунтовані побоювання зазнати фізичного насилля, недотримання та утиску його прав на території країни громадянської належності.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу, відповідно до якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято правомірне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №79 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення від 24.04.2019 № 5/1-112 громадянину Нігерії ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 сатті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні через необґрунтованість клопотання, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Не погодившись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ОСОБА_1 є громадянином Нігерії, уродженцем м. Оверрі. За національністю ібу, за віросповіданням католик. За сімейним станом неодружений, проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дітей немає. Позивач має середню освіту, яку здобув в м. Оверрі, Нігерія, протягом 2003-2013 рр. (школа АДРЕСА_1 ), в 2013 році вступив до Донецького національного медичного університету (факультет загальної медицини), де провчився 2 роки з 2013р. по 2015р., через проведення військових дій на сході України перевівся до Івано-Франківського національного медичного університету, де провчився ще 1 курс з 2015р. по 2016р. Навчання не закінчив через існуючі фінансові проблеми. Щодо трудової діяльності, на території України особа працювала менеджером з продажів у мережі швидкого харчування «КFC», у період 2016-2017 рр., наразі офіційно не працює. Заявник не був та не є членом жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій ані в країні громадянської належності, ані на території України. На підтвердження своєї особи надано паспортні документи, серія та номер НОМЕР_1 , який виданий в м. Оверрі 10.01.2013 року, який дійсний до 09.01.2018 року, серія на номер А08943320, який виданий в офіційному дипломатичному представництві Нігерії в м. Києві 08.01.2019 року, який дійсний до 07.01.2024 року.

Вперше позивач в`їхав на територію України 01.09.2013 року. З території Нігерії вибув 31.08.2013 року авіарейсом Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) Донецьк (Україна), на підставі паспортного документу серії А04200104 та студентської візи типу Y 06373513. Додатково, позивач відвідував Батьківщину в період з 19.05.2014р. по 16.08.2014р. З території Нігерії вибув авіарейсом Лагос (Нігерія) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна), на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та посвідки на тимчасове проживання.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 11 квітня 2019 року, тобто майже через шість років з моменту в`їзду на територію України.

Пунктом 22 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 визначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він не може повернутися до Нігерії, через існування реальної загрози зазнати переслідування з боку групи «Боко Харам», з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не переслідувався в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи. Також, по відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання.

В свою чергу, аналізуючи інформацію по країні походження щодо діяльності організації «Боко Харам», колегією суддів встановлено, що«Боко Харам» має досить агресивну політику своєї діяльності, проте держава та міжнародні організації працюють над стабілізацією даної ситуації. Також, за висновками відповідача, позивач зміг би звернутись за захистом до відповідних органів своєї країни у разі існування реальної загрози його життю.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Запорожан Д.В. Осіпов Ю.В.