Справа № 826/14070/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

представника позивача Дубчака С.Є.,

представника відповідача Норця В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 31 серпня 2017 року № та № .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішення про розстрочення податкового боргу № 276 від 07 серпня 2015 року не може бути предметом камеральної перевірки, оскільки в силу пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату складання акту перевірки) камеральній перевірці підлягає лише податкова звітність платника податків. Також, на думку позивача, у зв`язку із прийняттям рішення про розстрочення податкового боргу строки погашення податкових зобов`язань, що були попередньо визначені згідно з нормами Податкового кодексу України у прив`язці до граничних строків подання податкових декларацій з податку на прибуток підприємства, були змінені та визначені договором № 41 від 10 серпня 2015 року про надання розстрочення податкового боргу. Тобто, застосування штрафних санкцій згідно із статтею 126 Податкового кодексу України можливе лише в разі несплати платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання у строки, визначені Кодексом, а не в строки, що визначаються у договорах про розстрочення плати узгодженого грошового зобов`язання, який укладається на підставі рішення про розстрочення сплати податкового боргу. При цьому, на суму розстроченого грошового зобов`язання в силу пункту 100.1 статті 100 Податкового кодексу України можуть бути нараховані лише проценти. Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем строків проведення камеральної перевірки, які відповідно до пункту 76.3 статті 76 ПК України, становлять 30 календарних днів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що договір про розстрочення, у разі скасування рішення про розстрочення, є розірваним з дати прийняття такого рішення та з цього дня платник повинен сплатити невнесені суми розстрочених зобов`язань, а з дня, наступного за днем розірвання договору, на розстрочені суми, що залишились несплаченими, нараховуються пеня та штрафи у розмірах, передбачених ПК України. Суд першої інстанції погодився з доводами контролюючого органу щодо наявності ознак податкового правопорушення, передбаченого статтею 109, 126 Податкового кодексу України, оскільки сплата ПАТ «Укрнафта» коштів по податку на прибуток зараховувалась в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що викладені в позові, крім того, апелянт наголошує, що застосування штрафних санкцій згідно ст. 126 ПК України можливе лише в разі несплати платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання у строки, визначені цим кодексом, а не в строки, що визначаються у договорах про розстрочення плати узгодженого грошового зобов`язання, які укладаються на підставі рішення про розстрочення сплати податкового боргу. Отже, в порушення п. 100.11 ст. 100 ПК України, суд першої інстанції самостійно визначив дату сплати сум податкового боргу та незаконно, на думку апелянта, визнав за доцільне застосувати ст. 126 ПК України, що стосується узгоджених податкових зобов`язань, зазначених у податкових деклараціях з податку на прибуток. Також, апелянт наголошує на необґрунтованості нарахування штрафних санкцій за фактом самостійного зарахування відповідачем сум переплат із податку на прибуток, що утворились відповідно до уточнюючих податкових декларацій, в рахунок податкового боргу за давністю його виникнення.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Апелянтом надані додаткові пояснення, в яких він доводить свою позицію щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень із посиланням на висновки Верховного Суду.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в той час, як представник відповідача проти цього заперечував, просив судове рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2017 року посадовою особою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 40.1 статті 40, підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75, пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», , з питань несвоєчасної оплати авансових внесків задекларованих в податковій декларації з податку на прибуток по рішеннях ОДПС України про розстрочення податкового боргу по договору № 41 від 07 серпня 2015 року про розстрочення податкового боргу, за результатами якої складено акт № 2657/28-10-06/00135390 від 01 серпня 2017 року (а.с. 90-91 т. 1).

Згідно висновків акту перевірки, порушення пункту 57.1 статті 57 та пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» полягало у несвоєчасній сплаті до бюджету суми авансових внесків з податку на прибуток підприємства задекларованих в податкових деклараціях з податку на прибуток по договору від 07 серпня 2015 року № 41 про розстрочення податкового боргу, а саме: відповідно до інтегрованої картки ІС «Податковий блок» нарахуванню штрафних санкцій підлягають несвоєчасно сплачені суми авансових внесків за деклараціями з податку на прибуток підприємства за період березень 2014 року - липень 2017 року, які сплачувались до бюджету за рішенням ОДПС про розстрочення податкового боргу. У зв`язку з несвоєчасним погашенням сум розстрочення податкового боргу за рішенням ОДПС України по вищезазначеному договору про розстрочення податкового боргу сума штрафних санкцій складає 53 069 977, 86 грн та підлягає сплаті до бюджету.

Листом № 10/1730 від 15 серпня 2017 року товариством надавались заперечення на акт перевірки, в яких керуючись пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України просило врахувати дані заперечення, переглянути висновки, наведені в акті від 01 серпня 2017 року № 2657/28-10-41-06/00135390 «Про результати камеральної перевірки Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» з питань несвоєчасної сплати авансових внесків задекларованих в податкових деклараціях з податку на прибуток підприємства по рішеннях ОДПС України про розстрочення податкового боргу» та не приймати рішення про донарахування ПАТ «Укрнафта» штрафних (фінансових) санкцій у зв`язку з відсутністю для цього передбачених законодавством підстав.

Проте листом № 171/28-10-41-06/00135390 від 28 серпня 2017 року податковий орган повідомив про залишення без змін висновків акту перевірки, як таких що зроблені відповідно до вимог податкового законодавства.

На підставі акту перевірки відповідачем 31 серпня 2017 року прийняті податкові повідомлення-рішення, а саме: № , яким ПАТ «Укрнафта» зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 10 597 273, 61 грн (а.с. 92-93 т. 1) та № , яким ПАТ «Укрнафта» зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 42 472 704 грн. 25 коп. (а.с. 94-98 т. 1).

Позивач, вважаючи винесені податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність своїх дій та прийнятих рішень.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Так, пунктом 61.1 статті 61 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 62.1.3 статті 62.1 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального (пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України).

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 № 1797-VIII підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 доповнено абзацом другим, згідно з яким предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

За приписами п. 76.3 ст. 76 ПК України камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.

Таким чином, проводячи 01 серпня 2017 року камеральну перевірку позивача з питань своєчасної сплати авансових внесків задекларованих в податкові декларації з податку на прибуток підприємств по рішеннях ОДПС України про розстрочення податкового боргу, відповідач діяв в межах 1095-денного строку, визначеного статтею 102 ПК України.

По суті виявлених порушень, судова колегія вважає за необхідне зазначити про таке.

Правовою підставою застосування до позивача штрафів контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями визначено статтю 126 Податкового кодексу України, пунктом 126.1 якої передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірах в залежності від кількості календарних днів затримки.

Аналіз зазначеної норми дозволяє здійснити висновок про те, що об`єктом застосування штрафу є несвоєчасно сплачена сума узгодженого грошового зобов`язання.

Матеріали справи свідчать про те, що 10 серпня 2015 року між Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральний офіс з обслуговування платників та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» укладено договір про розстрочення податкового боргу від 10 серпня 2015 року № 41 (а.с. 122-125 т. 1).

Підставою для укладання зазначеного договору стало прийняте Головою Державної фіскальної служби України рішення № 276 від 07 серпня 2015, яке було розірвано згідно з рішеннями про розстрочення податкового боргу від 06 жовтня 2015 року № 276/с (а.с. 127-128 т. 1).

Відповідно до абзацу 7 пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Наказом Міністерства фінансів України від 22 травня 2016 року № 124/28254 затверджений Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі - Порядок), відповідно до пункту 3 якого податкове повідомлення-рішення складається за кожним окремим податком, збором разом із штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) або штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), передбаченими Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією (штрафом) та пенею за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у тому числі за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з пунктом 9 Порядку до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Судом першої інстанцій установлено, що до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідачем додані розрахунки штрафних санкцій, з яких, зокрема, вбачається, що нарахування штрафних санкцій відбувалося із посиланням на рішення ОДПС про розстрочення (відстрочення) податкового боргу» (ст. 100 ПКУ) та податкові декларації з податку на прибуток підприємств.

В обґрунтування правомірності своїх дій податковий орган посилається на те, що станом на граничну дату сплати податкових зобов`язань, у позивача рахувався борг, що виник раніше (у минулих податкових періодах) як недоплата по поточним зобов`язанням, статус якого як податкового боргу зумовлювався самостійним декларуванням позивачем податкових зобов`язань з податку на прибуток, оскільки кошти сплачені позивачем як поточні зобов`язання були зараховані контролюючим органом на погашення боргу, а також розстрочені податкові зобов`язання, що стали податковим боргом після розірвання договору розстрочення, внаслідок чого не в повній мірі сплачені податкові зобов`язання за минулі періоди набували статусу податкового боргу на наступний день після закінчення граничного строку їх сплати.

Тобто, сплатою платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання відповідач визнавав подання позивачем уточнюючих розрахунків до податкових декларацій з податку на додану вартість, на підставі яких самостійно виправлено помилку попередніх звітних періодів і зменшено самостійно визначені суми грошового зобов`язання. На підставі уточнюючих розрахунків до декларацій з податку на додану вартість відповідачем вносилися зміни до інтегрованої картки позивача, у тому числі шляхом врахування від`ємного значення податкового зобов`язання за один звітний період як погашення грошового зобов`язання за інший звітний період із одночасним нараховуванням штрафних санкцій на підставі пункту 126.1. статті 126 Податкового кодексу України.

Інакше кажучи, сплата ПАТ «Укрнафта» коштів по податку на прибуток зараховувалась в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків у відповідності до приписів пункту 87.9 статті 87 ПК України.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно того, що якщо платник податків не погашає суму податкового боргу, такий борг погашається за рахунок зобов`язань, які не є податковим боргом, і контролюючий орган самостійно здійснює розподіл такої суми у порядку черговості виникнення.

За положеннями пункту 35.1. статті 35 Податкового кодексу України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Статтею 87 цього кодексу визначено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів (абз. 1 п. 87.1. ст. 87 Кодексу). Джерелом самостійної сплати грошових зобов`язань з податку на додану вартість є суми коштів, джерела яких зазначені в абзаці першому цього пункту та обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість (абз. 2 п. 87.1. ст. 87 Кодексу). Сплату грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також:

а) за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника);

б) за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів з урахуванням особливостей, визначених у пункті 43.4 1 статті 43 цього Кодексу;

в) за рахунок суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (на підставі відповідної заяви платника) до Державного бюджету України.

Наведене дає підстави для висновку, що подання уточнюючого розрахунку не є способом сплати грошових зобов`язань або погашенням податкового боргу платника податків в розумінні цих норм.

Склад податкових правопорушень, покладений в основу спірних податкових повідомлень-рішень, в результаті проведення камеральних перевірок в розумінні статей 109, 126 Податкового кодексу України, не встановлений та не доведений контролюючим органом.

Наведене також підтверджується і висновком економічної експертизи від 27.08.2019 № 3527/18-45, проведеної за ухвало суду апеляційної інстанції, відповідно до якого, розрахунок днів затримки сплати податку на прибуток, вказаний в розрахунках штрафних санкцій до податкових повідомлень-рішень від 31 серпня 2017 року № та № , є необґрунтованим, а розмір штрафних санкцій, визначених в податковому повідомлені-рішенні від 31 серпня 2017 року № , не підтверджується в сумі 4 043 079, 50 грн (а.с.43-69 том2).

Крім того, встановити повний склад правопорушення шляхом проведення камеральної перевірки з урахуванням неналежного ведення податковим органом інтегрованої картки платника податку без проведення документальної перевірки, не вбачається можливим.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2018 року в справі № 826/1624/17.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого та послідовного висновку про те, що винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення не відповідають критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами позивача, а тому відповідач, застосовуючи штрафні санкції за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на прибуток та приймаючи відповідні рішення, діяв протиправно, отже, заявлений позов є обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення заявленого позову.

За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до платіжного доручення № 14157-П17 від 01 листопада 2017 року позивачем було сплачено 796 049, 67 грн судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом та відповідно до платіжного доручення № 15941-П17 від 07 грудня 2017 року сплачено 875 654, 64 грн судового збору за подання апеляційної скарги, загалом 1671704,31 грн, які йому мають бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 139, 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № від 31.08.2017 та № від 31.08.2017.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м.Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 11 Г; ідентифікаційний код: 39440996) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м.Київ, провулок Несторівський, будинок 3-5; ідентифікаційний код: 00135390) витрати зі сплати судового збору за звернення до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою у загальному розмірі 1 671 704, 31 грн (один мільйон шістсот сімдесят одна тисяча сімсот чотири гривні 31 коп.).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 17 жовтня 2019 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк