Справа № 120/2540/19-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 жовтня 2019 р. Справа № 120/2540/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Ніконової Тетяни Василівни,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бровка Назара Олександровича ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про визнання бездіяльності та дій протиправними, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2019 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про визнання протиправною бездіяльності службових осіб Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" щодо незабезпечення права як засудженого на телефонні дзвінки 4, 8, 14, 20 та 25 лютого 2018 року, а також визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження тривалості телефонних розмов п`ятнадцятьма хвилинами 1, 5, 6, 7, 11, 12, 13, 15, 18, 19, 21, 22, 26, 27, 28 лютого 2019 року, зобов`язання утриматися від обмеження телефонних розмов п`ятнадцятьма хвилинами, стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 16 січня 2019 року звернувся із заявою до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" про надання можливості здійснити телефонні дзвінки кожного робочого дня у лютому місяці 2019 року (1, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 13, 14, 15, 18, 19, 20, 21, 22, 25, 26, 27, 28 лютого 2019 року) тривалістю розмови 1 година.

Однак, 01 березня 2019 року Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" повідомила ОСОБА_3 про неможливість забезпечення його права на телефонні розмови 04, 08, 14, 20, 25 лютого 2019 року у зв`язку з відсутністю на той час відповідальної особи, яка здійснює контроль за телефонними дзвінками особами, що відбувають покарання. Також у листі містяться посилання на приписи статтей 107, 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та вимоги Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5.

Вважаючи, що установою виконання покарань порушено його право на телефонні розмови, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою від 12 серпня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду на 19 вересня 2019 року.

21 серпня 2019 року представником позивача подано до суду заяву про участь позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якої суд 21 серпня 2019 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні поданої заяви.

27 серпня 2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що ОСОБА_3 з 02 червня 2010 року відбуває покарання в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Телефонні розмови засуджених корпусного відділення №3, у якому перебуває позивач, надаються в спеціально обладнаному приміщенні під контролем начальника відділення соціально-психологічної служби. У відзиві йдеться про те, що 04, 08, 14, 20 та 25 лютого 2019 року позивачу не було забезпечено права на телефонні розмови у зв`язку із тим, що відповідальна за забезпечення засудженим права на телефонні розмови особа не має можливості в повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки, оскільки від засуджених щоденно надходить 25-30 заяв про забезпечення їх прав на телефонні дзвінки. З приводу посилань позивача на обмеження його телефонних розмов п`ятнадцятьма хвилинами у відповідні дні в лютому місці 2019 року, то у відзиві зазначено, що Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, визначено, що з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин. Також, на думку відповідача, необгрунтованими є й вимоги позивача щодо заподіяної йому моральної шкоди в розмірі 6000 гривень, адже не надано доказів, які б свідчили про ступінь отриманих ОСОБА_3 душевних страждань. Відтак, відповідач вважає, що підстав для задоволення позову немає.

29 серпня 2019 року від представника позивача надійшла заява про участь позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яка ухвалою суду від 11 вересня 2019 року задоволена, а саме: допущено участь ОСОБА_3 в судовому засіданні, призначеному на 19 вересня 2019 року о 15:00 годині, в режимі відеоконференції; забезпечення проведення відеоконференції доручено Вінницькому міському суду Вінницької області.

04 вересня 2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач, визнаючи той факт, що відповідальна за забезпечення прав засуджених на телефонні розмови особа не може в повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки, тим самим визнав позовну вимогу, що стосується порушення права позивача на телефонні розмови 04, 08, 14, 20 та 25 лютого 2019 року. Що ж стосується обмеження телефонних розмов позивача п`ятнадцятьма хвилинами, то, на думку представника позивача, в розумінні положень частини 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України надання телефонних розмов засудженим здійснюється без обмеження їх тривалості. Також представник позивача вважає, що приписи Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, не підлягають застосуванню, оскільки суперечать частині 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, якою передбачено право засуджених на телефонні розмови без обмеження їх тривалості. Наостанок у відзиві зазначено, що оскільки незаконними діями та бездіяльністю відповідача позивачу завдано душевні страждання, тому позовна вимога про стягнення на користь ОСОБА_3 моральної шкоди є обгрунтованою.

18 вересня 2019 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій окрім іншого, просив стягнути з Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення протиправних дій та бездіяльності, у розмірі 100000 гривень.

Також 18 вересня 2019 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів, а саме: заяву ОСОБА_3 до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про надання йому телефонних розмов за період з 01 березня 2019 року по теперішній час та виписку із журналу обліку телефонних розмов відносно засудженого ОСОБА_3 за період з 01 березня 2019 року по теперішній час.

19 вересня 2019 року судом відкладено розгляд справи на 01 жовтня 2019 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника позивача.

20 вересня 2019 року на адресу суду надійшов лист від Вінницького міського суду Вінницької області, у якому повідомлено про неможливість здійснення заходів щодо конвоювання ОСОБА_3 на виконання вимог ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року.

23 вересня 2019 року представником позивача подано заяву про участь позивача у судовому засіданні, що призначене на 01 жовтня 2019 року, в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якої судом 24 вересня 2019 року постановлено ухвалу про її задоволення. Цією ухвалою допущено участь ОСОБА_3 в судовому засіданні, призначеному на 01 жовтня 2019 року о 10:00 годині, в режимі відеоконференції; забезпечення проведення відеоконференції доручено Вінницькому міському суду Вінницької області.

30 вересня 2019 року представником позивача подано до суду заяву про вжиття заходів для конвоювання 01 жовтня 2019 року ОСОБА_3 до Вінницького міського суду Вінницької області.

В ході судового засідання, що відбулося 01 жовтня 2019 року, суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою відмовив у задоволенні заяви представника позивача щодо вжиття заходів для конвоювання позивача до Вінницького міського суду Вінницької області. Іншою ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати 01 жовтня 2019 року, суд прийняв до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову, що подана 18 вересня 2019 року. Також ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати 01 жовтня 2019 року, суд частково задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів. Цією ухвалою суд витребував у відповідача належним чином засвідчені копії наказу про призначення у державній установі відповідальної особи, яка б проводила та контролювала телефонні розмови засуджених до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а також виписки із журналу обліку телефонних розмов в частині, що стосується здійснення ОСОБА_3 телефонних розмов у лютому місяці 2019 року. У зв`язку із постановленою ухвалою про витребування додаткових доказів оголошено перерву у судовому засіданні до 09 жовтня 2019 року.

03 жовтня 2019 року представником позивача подано заяву про забезпечення права позивача на особисту участь у судовому засіданні, що відбудеться 09 жовтня 2019 року, шляхом подання не пізніше трьох днів до дня проведення судового засідання заяви до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" на конвоювання ОСОБА_3 до Вінницького окружного адміністративного суду.

08 жовтня 2019 року з метою визначення ступеня завданої позивачу моральної шкоди та визначення її в грошовому еквіваленті представником позивача подано до суду клопотання про призначення судово-психологічної експертизи.

09 жовтня 2019 року представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 01 жовтня 2019 року подано витребувані докази.

У судовому засіданні, яке відбулося 09 жовтня 2019 року, судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення права позивача на особисту участь у судовому засіданні, що відбудеться 09 жовтня 2019 року, шляхом подання не пізніше трьох днів до дня проведення судового засідання заяви до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" на конвоювання ОСОБА_3 до Вінницького окружного адміністративного суду. Іншою ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати 09 жовтня 2019 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача щодо призначення судово-психологічної експертизи. Також в ході судового засідання, що відбулося 09 жовтня 2019 року, представником позивача заявлено усне клопотання про визнання обов`язковою явку позивача у судове засідання, яке ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у його задоволенні.

Представник позивача у судовому засіданні 09 жовтня 2019 року підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись при цьому на аргументи, наведені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Натомість, представник відповідача заперечував щодо задоволення адміністративного позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

16 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" про надання йому можливості здійснення телефонних розмов кожного робочого дня наступного календарного місяця, а саме: 1, 4, 5, 6, 7, 8, 11, 12, 13, 14, 15, 18, 19, 20, 21,22, 25, 26, 27, 28 лютого 2019 року тривалістю розмови 1 (одна) година.

Листом від 01 березня 2019 року начальник Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" повідомив ОСОБА_3 про неможливість забезпечення його права на телефонні розмови 04, 08, 14, 20, 25 лютого 2019 року у зв`язку з відсутністю на той час відповідальної особи, яка здійснює контроль за телефонними дзвінками особами, що відбувають покарання. Також у листі містяться посилання на приписи статтей 107, 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та вимоги Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, частиною 1 якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі й здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Частиною 5 згаданої статті передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Водночас, частиною 8 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

На реалізацію положень статей 107 та 110 Кримінально-виконавчого кодексу України наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з пунктом 2 розділу 2 яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XІV цих Правил.

Відтак, розділом XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови.

Так, пунктом 2 вказаного розділу передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

У разі якщо засуджений набирає телефонний номер абонента, який не зазначений у заяві, вживає під час телефонної розмови нецензурні слова, телефонна розмова припиняється, про що робиться відмітка на заяві засудженого.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.

Системний аналіз приписів частини 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, свідчить про те, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує право засуджених на телефонні розмови, не обмежуючи при цьому їх кількості у визначений розпорядком дня час; однак, з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених підзаконним нормативним актом передбачено обмеження тривалості розмови засудженого, що не може перевищувати 15 хвилин.

В ході судового розгляду суд встановив, що відповідач необгрунтовано не забезпечив право позивача на здійснення телефонних розмов 04, 08, 14, 20 та 25 лютого 2019 року, що ним і не заперечується, адже відсутність у ці дні відповідальної особи, яка б проводила та контролювала телефонні розмови, не може слугувати достатньою підставою для обмеження прав ОСОБА_3 на можливість реалізації ним гарантованого права на здійснення телефонних розмов.

Разом із тим, судом досліджено посадову інструкцію начальника відділення соціально-психологічної служби сектору для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, що затверджена начальником Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" 30 січня 2018 року, якою передбачено обов`язок вказаної посадової особи організовувати надання засудженим відділення телефонних розмов з родичами, адвокатами та іншими особами.

У цьому контексті варто згадати рішення Європейського суду з прав людини у справі «Тросін проти України», заява №39758/05, від 23 лютого 2012 року, пункт 39, у якому зазначено, що Суд повторює, що тримання під вартою або будь-який захід, яким особа позбавляється свободи, тягне за собою невід`ємні обмеження щодо приватного та сімейного життя. Проте, важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому державними органами можливості або, за потреби, допомоги у підтриманні зв`язків зі своїми близькими.

Відтак, за встановлених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не забезпечено право ОСОБА_3 на здійснення телефонних розмов 04, 08, 14, 20 та 25 лютого 2019 року, а тому позовна вимога в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає у незабезпеченні відповідного права позивача, є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Водночас, позовна вимога щодо визнання протиправними дій, які полягають у обмеженні тривалості телефонних розмов позивача 1, 5, 6, 7, 11, 12, 13, 15, 18, 19, 21, 22, 26, 27, 28 лютого 2019 року, є необгрунтованою, зважаючи на таке.

Зі змісту положень частини 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, слідує, що засуджені не обмежені у кількості телефонних розмов у визначений розпорядком дня час для таких розмов, проте обмеження стосується лише тривалості розмови засудженого (розмова повинна тривати не більше 15 хвилин).

Суд встановив, що позивач 16 січня 2019 року звернувся із заявою до начальника Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", у якій визначив дні, протягом яких мав намір здійснити телефонні розмови.

Як свідчить витяг із журналу обліку телефонних розмов засуджених Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" №6640н, у визначені позивачем дні у лютому місяці 2019 року йому надано можливість здійснення телефонних розмов у межах, визначених пунктом 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, тобто, у межах 15 хвилин кожного дня.

При цьому встановлено, що відповідачем визначено час для надання засудженим можливості здійснити телефонні розмови протягом дня. Так, згідно із розпорядком дня для засуджених до довічного позбавлення волі, що затверджений начальником Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", час для надання телефонних розмов відведений у період з 10.00 до 17.00 годин.

Відтак, на переконання суду, відповідачем забезпечено право позивача на телефонні розмови 1, 5, 6, 7, 11, 12, 13, 15, 18, 19, 21, 22, 26, 27, 28 лютого 2019 року у межах, що визначені пунктом 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, а тому посилання на протиправність таких дій відповідача є безпідставними.

Разом із тим, суд звертає увагу на тому, що частиною 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України та пунктом 2 розділу XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, не обмежено засуджених у кількості телефонних розмов у відведений для цього час, натомість, обмеження стосується лише тривалості розмови.

Таким чином, можливо дійти висновку, що протягом дня засудженим гарантується право на здійснення телефонних розмов у відведений для цього час без обмеження їх кількості; водночас, тривалість телефонних розмов обмежена з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі.

Проте, ані позивачем, ані його довірителем не доведено того, що відповідач обмежив позивача у здійсненні телефонних розмов у кількості більше однієї.

Разом із тим, представником позивача помилково ототожнюються поняття «кількість телефонних розмов» та «тривалість телефонних розмов», на що вказують посилання у відповіді на відзив. Так, у відповіді на відзив представник позивача зазначив, що в розумінні частини 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України надання телефонних розмов засудженим до довічного позбавлення волі здійснюється без обмеження їх тривалості.

Також не заслуговують на увагу твердження представника позивача про те, що приписи Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, не підлягають застосуванню, оскільки суперечать частині 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, якою передбачено право засуджених на телефонні розмови без обмеження їх тривалості. На переконання суду, Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань жодним чином не суперечать приписам частини 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України, а, навпаки, їх конкретизують (деталізують), не змінюючи при цьому їх зміст. Вказані посилання підтверджують помилковість тлумачення представником позивача понять «кількість телефонних розмов» та «тривалість телефонних розмов».

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають в обмеженні тривалості телефонних розмов у визначені дні, є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Також слід відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача утриматися від обмеження телефонних розмов ОСОБА_3 . 15 хвилинами, адже така вимога є похідною в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки її задоволення залежить від задоволення іншої позовної вимоги (вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають в обмеженні тривалості телефонних розмов).

Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд зазначає таке.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3).

Згідно з пунктом 4 та 5 вищезазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Натомість, у позовній заяві позивач не навів належних обґрунтувань щодо факту заподіяння йому моральних або фізичних страждань внаслідок протиправних дій відповідача, не зазначив, а також не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача, що оспорюються.

Доводи позивача у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично лише обмежуються посиланням позивача на заподіяння йому моральної шкоди.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відтак, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіння такої шкоди несе саме позивач.

Однак, під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статтей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору на підставі пункту 17 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та за відсутності доказів понесення сторонами судових витрат, відсутні підстави для відшкодування таких витрат.

Керуючись статтями 73 - 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)", що полягає у незабезпеченні права ОСОБА_3 на телефонні дзвінки 04, 08, 14, 20 та 25 лютого 2019 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 (місце перебування: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" (місцезнаходження: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, буд. 2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08562602)

Повний текст рішення складено 15.10.2019

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович