Справа № 240/9840/19
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Житомир справа № 240/9840/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо відмови у проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення та оформити всі необхідні документи для призначення позивачу пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п."а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду - 07 жовтня 2002);

- зобов`язати відповідача провести розрахунок розміру грошового забезпечення позивачу, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п."а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 на посаду - 07 жовтня 2002 року).

В обґрунтування позову вказано, що позивач проходив службу в Національній поліції України, наказом № 237 о/с від 07.12.2018 позивача звільнено зі служби в поліції через хворобу. Вислуга років на день звільнення складає у календарному обчисленні - 17 років 06 місяців 07 днів; у пільговому обчисленні - 24 роки 01 місяць 19 днів. В лютому 2019 року позивач звернувся до ГУНП в Житомирській області про призначення йому пенсії за вислугу років, з урахуванням наявного в стажу вислуги років у пільговому нарахуванні та направлення відповідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України. Станом на день звільнення, тобто, на 07.12.2018 мав стаж 24 роки 01 місяць 19днів. З відповіддю ГУНП в Житомирській області від 22.02.2019 № 3-22/105/05/48-2019 позивач не погоджується, вважає її безпідставною, а дії відповідача протиправними, а тому просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.

27.08.2019 до відділу документального забезпечення суду у строк та в порядку, визначеному частиною першою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого відповідач зазначив, що застосувати до спірних правовідносин положення ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" виключно у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду (07.10.2002) неможливо.

29.08.2019 на адресу суду надійшов відзив від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, по змісту якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 КАС України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, майор поліції Зуєв Павло Павлович наказом від 07.12.2018 №237 о звільнений зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Вислуга років на день звільнення склала: у календарному обчисленні 17 років 06 місяців 07 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 01 місяць 19 днів (а.с.14).

На підтвердження стажу служби позивачем до матеріалів справи надано послужний список №М-256497 (а.с.15-21), витяги з наказів про службові відрядження для участі в Антитерористичній операції від 02.11.2014 №57, 11.12.2014 №96, від 03.02.2015 №34, від 02.04.2015 №92, від 31.05.2015 №151 та від 28.07.2015 №209 (а.с.26-31).

Листом від 22.02.2019 № 3-22/105/05/48-2019 ГУНП в Житомирській області на заяву позивача повідомило, що призначення, нарахування та виплата пенсій колишнім працівникам Національної поліції здійснюється головним управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області. Поінформовано позивача, що за п."а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено, що пенсія за вислугу років призначається поліцейським незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби в період з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше. Відповідно до наказу ГУНП в Житомирській області від 07.12.201 № 237 о/с календарна вислуга років позивача на день звільнення зі служби (12.12.2018) становить 17 років 06 місяців 07 днів, що не дає права на призначення пенсії за вислугу років (а.с.22).

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України визначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Абзац перший преамбули Закону № 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Пунктом "б" статті 1-2 Закону № 2262-XII передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Згідно з ст.10 Закону № 2262-XII призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України (далі - ПФУ).

Позивач обґрунтовуючи підстави своїх позовних вимог стверджує, що у вказаних правовідносинах з приводу формування документів для призначення йому пенсії слід застосовувати вимоги ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції Закону від 02.04.1994), що діяла на момент прийняття його на службу в органи внутрішніх справ - 07.10.2002.

Стверджує, що застосування чинної редакції даного Закону унеможливлює призначення йому пенсії та грубо суперечить позиції Європейського суду з прав людини, зокрема в частині того, що "право власності може бути існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності" (справа Федоренко проти України).

Так, згідно з п.а ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції Закону від 02.04.1994) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше.

Таким чином, аналіз наведених обставин та обґрунтувань дозволяє зробити висновок, що позивач переконаний у тому, що його стаж на призначення пенсії за вислугу років має бути врахований виключно у пільговому обчисленні, що становить 24 роки 01 місяць та 19 днів.

Однак, згідно з нормою пункту "а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції станом на момент звільнення позивача зі служби в поліції) пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше.

Аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що до вказаних правовідносин не може бути застосовано обчислення стажу, що визначається у пільговому обчисленні.

Позивачем не заперечується той факт, що його вислуга на момент звільнення 07.12.2018 становить у календарному обчисленні 17 років 06 місяців 07 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 01 місяць 19 днів.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, до яких в тому числі належать працівники міліції (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що така служба пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення №5-рп/2002).

Виходячи з практики Конституційного Суду України, розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

При цьому важливим моментом є саме момент виникнення права на призначення пенсії. Право на призначення пенсії виникає не в момент прийняття на роботу, як на це вказує позивач, а в момент досягнення умов, за яких вона призначається. Тому до спірних правовідносин, на думку суду, підлягає застосуванню Закон в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії.

Такі висновки підтверджені позицією Верховного Суду у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а.

З огляду на те, що в Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відсутнє посилання на можливість зарахування для призначення пенсії стажу у пільговому обчисленні, у позивача не виникло право на призначення пенсії за вислугу.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах доказів, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 139, 242, 245, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ) відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва