Справа № 520/3972/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 р.Справа № 520/3972/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 р. № 121-19; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуване рішення винесено всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а дії відповідача є протиправними.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані у місті Кабул, за етнічним походженням є таджиком . Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана , яке є центром провінції Фар`яб.

У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.

ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, 15.05.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 02.06.2017 р. отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 35 від 02.06.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ № 84 від 02.06.2017 р.

Позивач, не погодившись з таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 18.01.2018 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 1 від 17.01.2018, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.12.2017 № 126-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звернувся до суду та просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 №126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016 №84.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 12.03.2018 по справі № 820/382/18 задоволено позов до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Вказаним рішенням були скасовані рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017р. № 126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016р. № 84. Також цією постановою суд першої інстанції зобов`язав ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 по справі № 820/382/18 вищевказане рішення Харківського окружного адміністративного суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ДМС України без задоволення.

Позивач 16.04.2019 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 35 від 28.03.2019 р., про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2018 № 121-19.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку про їх обґрунтованість.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. № 3671-VI (далі - Закон України № 3671).

Відповідно до п. п. 1 та 13 ст. 1 Закону України №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону України № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України № 3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 7 ст. 7 Закону України № 3671, встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі № 815/2736/17.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 року ст.15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України № 3671.

Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05.04.2018 року по справі № 815/170/17.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не було надано доказів її переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивачку біженцем у розумінні Закону України № 3671.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону України № 3671 такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Такий висновок суду апеляційної інстанції обґрунтовується наступним.

Під час проведення співбесіди позивач повідомив, що у квітні-травні 2016 року сім`я отримала лист від руху «Талібан» з погрозами, в якому його батька звинуватили у колишньому членстві у партії НДПА при владі колишнього президента Афганістану ОСОБА_2 , звинуватили в навчанні у СРСР, у пропаганді проти ідеології ісламу. Заявник повідомив, що відповідно до вимог руху «Талібан», викладених у листі, батько повинен був передати їм 40 тисяч доларів США, його та брата віддати їм для участі у боротьбі проти державної влади та невіруючих - сил НАТО в Афганістані. Позивач зазначив, що в разі невиконання зазначених вимог, їх буде вбито.

Позивач стверджував, що через 2-3 місяці після отримання листа від «Талібан», його батьки зникли, а рідний брат батька ОСОБА_3 забрав його, брата та сестер жити до себе у м. Мазарі-Шариф провінції Балх . Зі слів заявника, через 1,5-2 місяці, за допомогою дяді ОСОБА_3 , який займався оформленням віз для нього та його рідних у Посольстві Таджикистану в Афганістані (м. Мазарі- Шариф), вони виїхали до Таджикистану на легковому автомобілі, який був орендований дядею. Заявник стверджував, що виїхав до Таджикистану на підставі паспорту старого зразку, який було йому видано строком на один рік, при цьому він не знає хто дав йому запрошення до Таджикистану, але повідомив, що вони вирішили їхати до Таджикистану, так як в останньому проживав знайомий батька ОСОБА_4 , з яким він навчався у СРСР.

Як стверджував позивач, він, разом із братом та сестрами, проживав у знайомого батька ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 приблизно вісім місяців («Мы ходили, гуляли, но в основном были дома» - протокол співбесіди від 01.06.2017).

На співбесіді 01.06.2017 р. позивач повідомив: « Дядя сказал, что лучше поехать в европейскую страну, как Украина, там лучше».

Зі слів позивача, через 1,5 місяці він отримав новий електронний (біометричний) національний паспорт громадянина Афганістану («Потому что старый паспорт был старого образца, его выдали только на один год, и мне сказали, что надо делать новый, с которым можно ехать куда-угодно» - протокол співбесіди від 01.06.2017 р.).

Позивач пояснив, що для оформлення нового паспорта звернувся разом із дядею ОСОБА_4 до Посольства Афганістану в Таджикистані де він заповнив анкету на паспорт, але сам паспорт було виготовлено у посольстві Афганістану в Росії, так як Посольство у Таджикистані цим не займається.

При цьому позивач пояснив, що віза до Таджикистану у старому паспорті закінчувалась, тому нову, продовжену візу, ідентичну попередній, було поставлено у новий паспорт. Позивач повідомив, що таким самим чином були оформлені паспорти брата та сестер.

Позивач повідомив, що звернувся до Посольства України у Таджикистані (м. Душанбе) для оформлення візи в Україну (« Виза не знаю какая была, приглашение было от знакомого человека из Украины, я не знаю кто это, это знакомый человек дяди ОСОБА_4 » - протокол співбесіди від 01.06.2017 р.). Позивач не скористався першою візою, відкритою 28.02.2017, пояснивши це наступним чином: «По первой визе было мало времени и мы, то есть брат, сёстры, не успели собраться, чтобы выехать» (протокол співбесіди від 01.06.2017 р.).

На підставі одноразової візи (тип Н, мета поїздки 04/12), відкритої 11.04.2017 у Посольстві України у Таджикистані (віза дійсна до 25.05.2017), позивач, транзитом через Казахстан (м. Алмати), 12.04.2017 прибув повітряним шляхом до України (аеропорт Бориспіль) на навчання в університеті економіки та права «КРОК» (м. Київ), при цьому повідомивши на співбесіді 01.06.2017 р., що він нічого не знає про те, що прибув до України на навчання. Позивач зазначив, що прибув до України разом з сестрами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а брат ОСОБА_7 разом із сестрою ОСОБА_8 прибув до України 11.04.2017 р.

Зі слів позивача, в аеропорту Бориспіль їх зустрів невідомий йому таджик ОСОБА_9 , який відвіз їх до готелю поблизу аеропорту. Через 3-4 дні він, разом із братом і сестрами, залізничним потягом відбув до Харкова (квитки придбав ОСОБА_9 ). У Харкові їх зустрів знайомий ОСОБА_9 та відвіз їх на квартиру («Были там 3-4 дня, потом отвёз нас на рынок «Барабашова», познакомил нас с афганцами . Сейчас живём в арендованной квартире на Людвига Свободы. Афганцы помогли, платят за жильё. Иногда работаю грузчиком на рынке «Барабашова» - протокол співбесіди від 01.06.2017 р.). На цей час позивач працює вантажником у супермаркеті «Класс».

Судовим розглядом встановлено, що позивачем до своєї заяви в обґрунтування вказаних побоювань була долучена інформація по країні походження, а саме публікація Центру новин ООН від 25.07.2016, свідчить про загальну нестабільну ситуацію в Афганістані через внутрішній збройний конфлікт між незаконними збройними угрупуваннями та силами уряду країни. Також, надав фотокопію листа-погрози від руху «Талібан» і фотокопію листа з поліції, що підтверджує погрози зазначеного руху.

З аналізу наведених вище обставин справи та доводів позивача, які вказані ним під час проведення співбесіди, суд зазначає, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження. Крім того, судом враховується та обставина, що після того, як позивач покинув країну свої громадянської приналежності, він протягом тривалого часу (8-9 місяців) проживав на території третьої (безпечної) країни (Таджикистан), але не звертався до уповноважених органів цієї країни за пошуком додаткового захисту чи із заявою про надання статусу біженця.

Крім того, інформація по країні походження свідчить, що більша частина території Афганістану, включаючи м. Кабул і м. Мазарі-Шариф, де, зі слів позивача, він проживав у свого дяді напередодні від`їзду з Афганістану, знаходяться поза контролем руху «Талібан» та інших терористичних організацій, що свідчить про те, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 р. та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 р. та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.

Водночас, позивач, звертаючись до відповідача із заявою, вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, проте відповідних доказів з цього приводу на виконання ч. 7 ст. 7 Закону України № 3671 не надав.

Отже, вказане свідчить про не пов`язаність обґрунтованих побоювань позивача бути вбитою в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини із бажанням проживати в Україні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не заперечував, що територію країни походження (Афганістан) залишив маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Перевіряючи обґрунтованість заяви позивача, колегія суддів дійшла висновку, що останнім не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Також, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як стверджував під час співбесіди позивач, до моменту прибуття на територію України, вона виїжджала до Таджикистану на підставі візи, яка була відкриття дядею позивача (протокол співбесіди від 01.06.2017 р.). При цьому, як встановлено відповідачем та підтверджено під час розгляду справи, позивач та члени її сім`ї за національністю таджики. Таким чином, до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Таджикистану, але за наданням статусу біженця в іншій країні не звертався.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає про правомірність висновку відповідача про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України № 3671.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність прийняття оскаржуваного рішення, що є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 прийняте з порушенням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року по справі № 520/3972/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 17.10.2019 року