Справа № 643/15490/17
Суддя: Штих Т. В.
Дата ухвалення: 2019-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/192/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Штих Т.В.

за участю секретаря Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій суб`єкта владних повноважень при прийнятті рішення про примусове повернення з України та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач громадянин Нігерії ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України та зобов`язання розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що прибув до України в 1994 році з метою навчання та до 1995 року навчався в Донецькому державному університеті. З 2007 року перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 . Має від шлюбу чотирьох дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач зазначає, що звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну але 01.11.2017 року за порушення правил перебування іноземних громадян на території України його було притягнуто до адміністративної відповідальності та відповідно до частини 1 ст. 203 КУпАП накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який позивачем було сплачено. 27.11.2017 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_8 , та встановлено строк для залишення території України до 27.11.2017 року. Просив суд задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Кезля М. Д. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Згідно відзиву на позовну заяву, позивач, громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прибув на територію України в 1994 році з метою навчання. До 1995 року навчався в Донецькому державному університеті, з навчального закладу був відрахований, після закінчення терміну перебування територію України не покинув. Свій паспортний документ втратив та 08.09.2017 року в посольстві Федеративної Республіки Нігерія в м. Києві отримав паспортний документ № НОМЕР_1 , терміном дії до 07.09.2022.

Постановою ГУ ДМС України в Харківській області від 01.11.2017 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за порушення вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Позивач знаходиться на території України нелегально, з порушенням вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , щодо позивача було прийнято рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 17.11.2017 року про примусове повернення з України громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_9 Вважає, що рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 17.11.2017 року про примусове повернення з України громадянина Федератиної Республіка Нігерія ОСОБА_8 є правомірним та обґрунтованим, таким, що прийняте відповідно до вимог законодавства, що регулює правовідносини у сфері перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Окрім цього представник відповідача зазначив, що звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію передбачає законне перебування заявника на території України. Так, відповідно до п.2. ст..9 Закону України «Про імміграцію», - заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, тоді як позивач знаходиться на території України нелегально.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач, громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 прибув до України в 1994 році для навчання. Навчався в Донецькому державному університеті до 1995 року, після відрахування з учбового закладу територію України не покинув, залишився проживати в Україні без належних правових підстав. Свій паспортний документ, по якому він прибув в Україну втратив. 08.09.2017 року в посольстві Федеративної Республіки Нігерія в м. Києві отримав паспортний документ № НОМЕР_2 05674861, терміном дії до 07.09.2022 року. Перебуває в неофіційному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Має чотирьох дітей, при цьому тільки в двох свідоцтвах про народження на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач зазначений як батько.

01.11.2017 відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК №119425 від 01.11.2017 року, за порушення вимог статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 був притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення . На громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Постанова позивачем не оскаржувалась, виконана 07.11.2017 року, штраф сплачено.

17.11.2017 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 27.11.2017 року. У вказаний термін позивач територію України не покинув.

Диспозиція частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий захист іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі - Порядок), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Судом встановлено, що позивача було відраховано в 1995 році з учбового закладу, отже відпала підстава для законного перебування в Україні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач із заявами про продовження строку перебування на території України, визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідних органів не звертався.

Суд приходить до висновку, що позивач перебуває на території України без законних підстав.

Таким чином, позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановлено порушення позивачем вимог ст..4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Щодо звернення позивача з заявою про надання дозволу на імміграцію, встановлено, що відповідно до ст.9 Закону України «Про імміграцію», - заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Саме така вимога зазначеного закону, як перебування на законних підставах в Україні, позивачем не виконана.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідачем дотримано порядок прийняття рішення про примусове повернення у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

З урахуванням викладеного, перевіривши оскаржувані в даній справі дії та рішення Головного управління ДМС України в Харківській області, суд приходить до висновку про їх відповідність приписам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, яка підтверджена відповідачем як суб`єктом владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст..242, 243-246, 288, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

ОСОБА_12 ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій суб`єкта владних повноважень при прийнятті рішення про примусове повернення з України та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну чистини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Т.В. Штих.