Справа № 826/7281/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7281/18 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Собківа Я.М.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року про закриття провадження у справі

у справі №826/7281/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» Оберемко Р.А.

про визнання нечинним рішення, скасування повідомлення,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемко Р.А.(далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- визнати повністю нечинним рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемко Р.А. про нікчемність правочину, викладеного у протоколі №23 засідання комісії щодо виявлення нікчемних трансакцій, правочинів (договорів) ПАТ «Міський комерційний банк» від 12.09.2017;

- скасувати повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» Оберемко Р.А. про нікчемність правочину, викладене у листі від 12.12.2017 року вих. 1521, а саме про нікчемність від 01.09.2014 року з погашення заборгованості за кредитним договором №805/980-ЮО за рахунок депозитних коштів фізичних осіб, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року закрито провадження у справі за позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 про визнання нечинним рішення, скасування повідомлення, на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Роз`яснено, що вказані позовні вимоги не можуть бути розглянуті у судовому порядку.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу через порушення норм матеріального та процесуального права з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Зокрема, позивач вказує на те, що даний спір є публічно-правовим розгляд якого належить до повноважень адміністративного суду, оскільки фактично оскаржуються дії суб`єкта владних повноважень.

Відповідачами відзив (заперечення) на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі виходив з того, що позивач у межах даної адміністративної справи оскаржує рішення та повідомлення про віднесення правочину до нікчемного, виданий уповноваженою особою Фонду не як суб`єктом владних повноважень, а як органом управління банком, що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з рішенням Банку № 33 від 05.07.2012 р. Публічне акціонерне товариство «КОНВЕРСБАНК» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк». Отже, ПАТ «Міський комерційний банк» є правонаступником всіх майнових прав і немайнових прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «КОНВЕРСБАНК».

Постановою Правління НБУ № 187 від 19 березня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» було вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ ««Міський комерційний банк».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 202 від 09.11.2015 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» призначено Оберемка Романа Анатолійовича, якому делеговано з 12.11.2015 року всі повноваження ліквідатора, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

З метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією ПАТ «Міський комерційний банк», передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 17 березня 2016 р. № 356 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк» на два роки до 19 березня 2018 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1137 від 19.04.2018 р. вирішено призначити Уповноваженою особою на ліквідацію та делегувати всі повноваження ліквідатора ПАТ «Міський комерційний банк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Савельєвій Анні Миколаївні на строк з 20.04.2018 р. по 19.03.2019 р. включно.

Разом з тим, між ПАТ «КОНВЕРСБАНК» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 17 лютого 2012 року було укладено Кредитний договір № 805/980-ЮО з наступними змінами та доповненнями до нього, згідно якого Банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 1 200 000,00 грн. Згідно п.1.3. Дата повернення кредиту - 16 лютого 2013 p., відповідно до п. 1.5. Процентна ставка 29 % річних.

16.08.2017р. Наказом № 30 «Про створення комісії щодо виявлення нікчемних правочинів (договорів) ПАТ «Міський комерційний банк» наказано: з метою проведення додаткової перевірки щодо виявлення правочинів (в т.ч. договорів), що містять (можуть містити) ознаки нікчемності створити Комісію з перевірки документів, правочинів (в т.ч. договорів), що укладені протягом одного року до запровадження в ПАТ «Міський комерційний банк» тимчасової адміністрації та містять (можуть містити) ознаки нікчемності.

Пунктом 3 Наказу передбачено Членам Комісії провести додаткову перевірку правочинів (в т.ч. договорів) протягом 30 (тридцяти) днів, з моменту підписання цього Наказу.

Оскільки борг по кредитному договору № 805/980-Ю0 від 17.02.2012 р. був погашений за рахунок надання/повернення ФОП ОСОБА_1 безвідсоткової фінансової допомоги третіми особами (джерело такої допомоги - депозити третіх осіб) було проведено додаткову перевірку даного правочину.

Протоколом № 23 від 12.09.2017 р. вирішено визнати нікчемним правочин фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 , відновити на балансі банку кредитний договір № 805/980- ЮО від 17.02.2012 p., укладений з ФОП ОСОБА_1, зважаючи на наступне.

Кошти на рахунок ФОП ОСОБА_1. НОМЕР_1 надійшли з поточних рахунків фізичних осіб (№ 2620), як безвідсоткова фінансова допомога третіх осіб. А саме від: ОСОБА_3 у розмірі 202 422,48 грн., ОСОБА_4 у розмірі 200 000,00 грн., ОСОБА_5 у розмірі 204 546,15 грн., ОСОБА_6 у розмірі 200 000,00 грн., ОСОБА_7 у розмірі 206 031,37 грн.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було повідомлено ФОП ОСОБА_1 про нікчемність правочину від 01.09.2014 р. з погашення заборгованості за кредитним договором № 805/980-Ю0 за рахунок депозитних коштів фізичних осіб, які підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вважаючи вказане рішення та повідомлення про нікчемність правочину незаконними позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Разом з тим, колегія суддів надаючи оцінку заявленим вимогам позивача зауважує на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративною справою, у силу п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є характер спору. Публічно-правовим спором, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спір між учасниками публічно-правових відносин, що стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, або такий, що йому не суперечить. Спір є приватно-правовим навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Помилковим є застосування ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), оскільки визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд є не органом державної влади, а установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у ст.ст. 4, 37 вказаного Закону, свідчить, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку він ухвалює обов`язкові для банків рішення, а з іншого здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку. Так, діючи як орган управління банку, Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй відповідних повноважень мають право:

- вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;

- укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом;

- продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

- повідомляти сторін за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

- заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи;

- приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю та інше.

Уповноважена особа Фонду діє в межах повноважень Фонду. На виконання своїх повноважень така особа, зокрема: 1) діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; 2) видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку (ч. 4 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів банку, зокрема, забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання вказаних приписів оскаржуваним рішенням уповноваженої особи Фонду, виданим останнім як органом управління банком, відповідний правочин (транзакцію) банку віднесено до нікчемних. Таке рішення є результатом внутрішньої перевірки правочинів банку, забезпеченої уповноваженою особою Фонду, і внутрішнім документом банку, обов`язковим для виконання працівниками, та не породжує обов`язків у контрагентів банку, оскільки обов`язок повернути майно (кошти) виникає у контрагентів не на підставі наказу (рішення) про виявлення нікчемних правочинів, а в силу закону (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України). Таке майно (кошти) може бути повернуто або добровільно, або у примусовому порядку на підставі судового рішення.

Щоб застосувати наслідки нікчемного правочину, банк як сторона такого правочину, повинен звернутися з відповідним позовом до суду.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що на виконання вимог вищенаведених положень Закону № 4452-VI Фонд в особі Уповноваженої особи діє не лише як суб`єкт владних повноважень, а й як орган управління Банку, який, окрім владно-розпорядчих функцій, також є учасником певних господарських правовідносин.

Разом з тим, хоча Законом № 4452-VI й передбачено компетенцію Уповноваженої особи здійснювати перевірку правочинів, укладених банком, на предмет їх нікчемності, правочин є нікчемним з моменту його укладення в силу закону, а не наказу чи рішення Уповноваженої особи Фонду, незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього Закону перевірка правочинів банку із затвердженням її результатів. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін відповідно до вимог закону, а не дій чи рішень Уповноваженої особи Фонду. Тобто, рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків, а є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №№ 910/12294/16, 910/24198/16, 819/353/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для врахування апеляційним судом при розгляді даної справи.

Відтак, встановлена правова природа такого рішення (наказу) унеможливлює здійснення судового розгляду вимог щодо визнання його протиправним і скасування, а тому такі позовні вимоги не підлягають розгляду в судовому порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. по справі № 809/316/16.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є рішення та повідомлення про віднесення правочину до нікчемного, виданий уповноваженою особою Фонду не як суб`єктом владних повноважень, а як органом управління банком, що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю, з огляду на неналежність розгляду у порядку адміністративного судочинства заявлених позовних вимог, а саме щодо скасування рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» Оберемка Р.А. про нікчемність правочину від 01.09.2014.

Разом з тим, на виконання ч. 1 ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до якої якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції, що встановлена правова природа оскаржуваного рішення про визнання правочину нікчемним унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його недійсним, а тому вказані позовні вимоги не можуть бути розглянуті у судовому порядку (в тому числі в господарських судах).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №813/1061/16 (провадження №11-654апп18) та від 27.02.2019 у справі №8269/8273/16 (провадження №11-775ас18).

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаних справах зазначила про те, що оскільки наказ (рішення) про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який приймається особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому внаслідок прийняття цього рішення не можуть порушуватися будь-які права таких осіб. Із зазначеного можна зробити висновок, що права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи. Отже, встановлена правова природа згаданого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним, а тому вимога про визнання протиправними дій та скасування рішення Уповноваженої особи щодо встановлення нікчемності договору факторингу, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда», не може бути розглянута у судах (у тому числі господарських).

При цьому, апеляційним судом також враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України», в якому Суд, зокрема зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» («Занд проти Австрії») визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Доводи апелянта про те, що оскаржуване ним рішення Уповноваженої особи порушує його права та прийнято відповідачем на виконання наданих йому владно-управлінських повноважень, що Уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані повноваження, а тому виниклий спір є публічно-правовим, колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав, наведених вище.

При цьому, аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, судова колегія приймає до уваги також висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Колегія суддів, враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Доводи позивача, що спір фактично носить публічно-правовий характер, оскільки оскаржуються дії суб`єкта власних повноважень, колегія суддів не приймає до уваги, так як правова позиція в рамках спірних правовідносинах вже викладена Великою Палатою Верховного Суду.

При цьому, апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Я.М. Собків

Повний текст постанови виготовлено 16 жовтня 2019 року.