Справа № 200/5338/19-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 р. Справа№200/5338/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кочанової П.В., при секретарі судового засідання Дяченка А.В., розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

за участю представників сторін:

від позивача - Фальченко І.В. , ордер

від відповідача - Лапшенков Я.В., довіреність

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, код 40109058, щодо не проведення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , повного розрахунку в день звільнення з Національної поліції 29.09.2017року,

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області, код 40109058 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 по 29.01.2019 у сумі 165 240 грн.,

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області , код 40109058, надати протягом одного місяця з дня набрання рішення суду законної сили звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив про те, що наказом від 29.09.2017 він звільнений зі служби в поліції за п.2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції із вислугою років 20 років 09 місяців 29 днів, на підставі свідоцтва про хворобу №834/СПН від 05.09.2017 із присвоєнням 2 групи інвалідності пов`язаної з проходженням служби в поліції згідно довідки МСЕК АВ №0704544. У день звільнення відповідачем не проведено повний розрахунок належних виплат, зокрема після його численних звернень 29.01.2019 на банківський рахунок зараховано відповідачем 5 693,32 грн. У відповідь на запит, відповідач листом від 28.02.2019 пояснив, що за результатами перевірки за його зверненням встановлено, що не виплачено компенсацію за невикористані 17 днів відпустки.

Позивач вважає не проведення відповідачем повного грошового розрахунку на день звільнення незаконним та таким, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 травня 2019 року.

У підготовчому засіданні 14 травня 2019 року відкладено розгляд справи на 29 травня 2019 року.

15 травня 2019 року через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідачем надано відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби в органах Національної поліції України 30.09.2017 на підставі наказу ГУНП в Донецькій області від 29.09.2017 №468/ о/с. Цим же наказом встановлено невикористану відпустку за 2017 рік у кількості 17 діб. Тобто, позивач був обізнаний про вищезазначені обставини ще у 2017 році, у зв`язку з чим вбачається пропущення строків позивачем. Також, зазначив, що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є складовою заробітною плати, а тому на нього не розповсюджуються вимоги ст. 233 КЗпП України. Щодо правильності розрахунку, яка підлягає стягненню зазначив, що в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 наведено правові висновки про те, що необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15 міститься висновок, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком. Дані рішення судів ґрунтуються на п.20 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13. З урахуванням практики Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України, сума стягнення відповідно до ст. 116 та ст. 117 КЗпП України повинна бути значно меншою ніж та, яку розрахував позивач.

На підставі вищезазначеного, просив суд залишити позовну заяву позивача без розгляду у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду.

У підготовчому засіданні 29 травня 2019 року відкладено розгляд справи на 13 червня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів, відкладено підготовче судове засідання по справі № 200/5338/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії до 26 червня 2019 року о 09:00 годині.

У підготовчому засіданні 26 червня 2019 року оголошено перерву до 11 липня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року зупинено провадження в адміністративній справі № 200/5338/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії до 18 вересня 2019 року та призначено наступне судове засідання на 18 вересня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року поновлено провадження у справі № 200/5338/19-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16 жовтня 2019 року.

У судове засідання, призначене на 16 жовтня 2019 року у режимі відеоконференції з`явилися повноважні представники сторін.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Повноважний представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.09.2017 року № 468 о/с відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) майора поліції ОСОБА_1 - начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи слідчого відділу Слов`янського відділу поліції з 30 вересня 2017 року. Вислуга років на 30 вересня 2017 року у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги складає - 14 років 07 місяців 27 днів, у пільговому обчисленні - 20 років 09 місяців 29 днів. Також, у наказі зазначено вважати невикористану відпустку за 2017 рік у кількості 17 діб (а.с.47).

Грошовим атестатом №12 Головне управління Національної поліції в Донецькій області засвідчило, що майор поліції нак.№49 о/с від 07.11.2015 року ОСОБА_1 задоволений такими видами грошового забезпечення:

- посадовий оклад в сумі - 2 700,00 до 30.09.2017 включно;

- оклад за спеціальним званням в сумі - 2 000,00 до 30.09.2017 включно;

- надбавка за стаж служби у розмірі 30% в сумі - 1 410,00 до 30.09.2017 включно;

- премія затверджена НПУ у розмірі 66,940% - 2 045,02 з 16.09.2017 по 30.09.2017;

- премія затверджена НПУ у розмірі 63,670% - 1 945,12 з 01.09.2017 по 15.09.2017;

Усього нараховано в сумі 10 100,14 до 30.09.2017 року включно.

Відраховано податків в сумі 151,50 грн.

Матеріальна допомога на оздоровлення з окладу у сумі 2 500,00 грн.

У графі 14 зазначеного атестату «Відпустка не використана за 2017 рік у кількості 17 діб» відсутня сума грошового забезпечення.

15 січня 2019 року позивач звернувся до ГУ НП в Донецькій області з запитом щодо надання інформації про розмір його грошового забезпечення, яке він отримав помісячно у 2017 році з 01.01.2017 по день його звільнення, вказавши помісячно всі його складові частини (розміри окладу, премії, надбавки тощо).

24.01.2019 року управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління національної поліції в Донецькій області надано відповідь на запит позивача, в якій окрім іншого зазначено про те, що грошове забезпечення на день звільнення складало 10200,03 грн. в тому числі: посадовий оклад - 2700,00 грн.; оклад за спеціальним званням - 2000,00 грн.; надбавка за вислугу років (30%) - 1410,00 грн.; премія (66,94%) - 4090,03 грн. Отже, при звільненні з поліції було нараховано одноразову грошову допомогу в розмірі 71 400,21 грн. з розрахунку: посадовий оклад 2700,00 грн., оклад за спеціальне звання (майор поліції) 2000,00 грн. + надбавка за вислугу років (30%) 1 410,00 грн. + премія (66,94%) 4090,03 грн.=10200,03 грн.*14 повних років=71 400,21грн.

Як вбачається з виписки ПриватБанк по надходженням по картці/рахунку 810928 і додатковим рахункам договору ОСОБА_1 за період 30.01.2019 року по 30.01.2019 року, 30.01.2019 року від ГУ НП в Донецькій області надійшла зарплата в сумі 5 693,32 грн.

На запит ОСОБА_1 від 19.02.2019 року щодо надання інформації про виплачені кошти у січні 2019 року, управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління національної поліції в Донецькій області останнього повідомлено про те, що компенсація за невикористану в році звільнення відпустку складає із розрахунку: посадовий оклад 2700,00 грн. + оклад за спеціальне звання 2000,00 грн. + надбавка за вислугу років (30%) 1410грн. + премія (66,94%) 4090,03 грн.= 10200,03/30днів*17днів = 5 780,00 грн. Із відрахуванням обов`язкових податків та зборів на особовий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» зараховано 5693,32 грн. (платіжне доручення №210 від 29.01.2019). Що стосується терміну виплати компенсації за невикористану в році звільнення відпустку повідомлено, що при формуванні відповіді на його запит від 21.01.2019 вх.№10зі було виявлено, що кошти за невикористану в році звільнення відпустку нараховані не були, про що було повідомлено по телефону. Також у листі проінформовано, що працівник, який допустив помилку на теперішній час звільнений з ГУНП в Донецькій області. Таким чином, в січні 2019 року була нарахована та виплачена компенсація за невикористану в році звільнення відпустку.

Разом з цим, суд зауважує, що в межах даної справи позивачем не ставиться під сумнів сума нарахованої та виплаченої компенсації за невикористану відпустку, як і не заперечується відповідачем право позивача на отримання вищезазначеної суми компенсації за невикористану відпустку, спірним питанням у даній справі є стягнення середнього заробітку за несвоєчасне нарахування та виплату коштів за невикористану відпустку за 2017 рік у кількості 17 діб.

Надаючи оцінку вимогам позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з наступного.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені

Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою Кабінету Міністрів від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) та Порядком № 260.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону № 108/95-ВР (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже було констатовано, у день звільнення позивача, відповідачем не проведено всіх належних йому виплат, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 має право на застосування ст. 117 КЗпП України у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки.

Враховуючи, що на дату звільнення позивача зі служби в поліції, а саме з 30 вересня 2017 року, набрали законної сили норми спеціального нормативно-правового акта (Порядок № 260), суд дійшов висновку, що при обчисленні суми середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні, потрібно застосовувати Порядок № 260.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 805/2706/17-а (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 79266173).

Згідно з абзацами 7-9 пункту 8 Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, яка, у відповідності до КАС України, є обов`язковою для всіх судів України.

На день звільнення ОСОБА_1 був забезпечений місячним грошовим забезпеченням в розмірі 10100,14 грн.: посадовий оклад 2700 грн. + оклад за спеціальне звання 2000 грн. + надбавка за стаж служби у розмірі 30% 1 410,00 грн. + премія (66,940%) 2045,02 грн. + премія (63,670%) 1945,12 грн.

Одноденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає: 10100,14 грн. / 30 діб = 336,67 грн.

Також слід вказати, що компенсація за невикористану відпустку за 2017 рік була перерахована позивачу 30.01.2019 року у розмірі 5 693,32 грн., кількість діб затримки розрахунку за період з 01.10.2017 по 29.01.2019 року складає 486 діб.

Таким чином, сума затримки розрахунку при звільненні складає 163 621,62 грн. (одноденний розмір грошового забезпечення 336,67 грн.*486 діб затримки).

Разом з цим, як вбачається з Довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , при звільненні позивачу було перераховано на картку грошове забезпечення за вересень 2017 року в сумі 10 544, 42 грн.+ винагорода за безпосередню участь в АТО в сумі 120,00 грн. + одноразова грошова допомога при звільненні в сумі 70 329,21 грн. на загальну суму 80 993,63 грн.

При цьому, відповідачем повинно було бути сплачено позивачу суму у розмірі 86 686,95 грн. (компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5 693,32 грн. + грошове забезпечення + винагорода за безпосередню участь в АТО + одноразова грошова допомога при звільненні на загальну суму 80 993,63 грн.).

При цьому, процентна частка невиплачених при звільненні сум складає 6,57% ( 5 693,32 грн./86 686,95 грн.*100%).

Тобто, сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення позивачу є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачені суми.

Таким чином, в даному випадку, суд враховує, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75424715).

В контексті викладеного, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Відтак, остаточно за цей період на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі: 163 621,62 грн. * 6,57% = 10 749,94 грн.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 по 29.01.2019 у розмірі 10 749,94 грн.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не здійснюється, а доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області, щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день звільнення з Національної поліції.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (ЄДРПОУ- 40109058, юридична адреса: 87517, Донецька область, м.Маріуполь, пр.Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (ІПН- НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 по 29.01.2019 у розмірі 10 749,94 грн.

В іншій частині задоволення позовних вимог - відмовити.

Вступну та резолютивну частину рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті та проголошено у судовому засіданні в режимі відеоконференції 16 жовтня 2019 року в присутності представників сторін.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21 жовтня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова