Справа № 160/3410/19
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/3410/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року (головуючий суддя: Озерянська С.І) по адміністративній справі №160/3410/19, розглянутій у спрощеному провадженні

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 16.04.2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), в якому просить визнати незаконними дії та зобов`язати відповідача виплатити йому нараховану з 01.03.2017 року пенсію за вислугу років без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням вже виплачених сум.Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дії відповідача порушують його конституційні права відносно належного пенсійного забезпечення.

У відзиві на позов відповідачем зазначено про протиправність посилань позивача та відсутність підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав правомірності дій відповідача щодо обмеження позивачу починаючи з 01.03.2017 року розміру призначеної пенсії за вислугу років, виходячи з приписів ст. 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон №1788-XII).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на доводах позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, в зв`язку з чим просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 року відповідає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та починаючи з 1982 року отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону № 1788-XII.

Починаючи з 01.03.2017 року по 28.02.2018 року основний розмір пенсії позивача складав 13 300,59 грн., з 01.03.2018 року по 01.03.2019 року 17 759,48 грн., з 01.03.2019 року та на даний час - 22 161,52 грн.

Разом з тим з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року фактична виплата відповідачем позивачу пенсії здійснювалась відповідачем в розмірі 10 740 грн., з 01.01.2018 року по 01.03.2018 року в розмірі 12 956,53 грн., з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року в розмірі 13 730 грн., з 01.07.2018 року по 30.11.2018 року в розмірі 14 350 грн., з 01.12.2018 року по 28.02.2019 року, з 01.03.2019 року по 30.06.2019 року в розмірі 14 970 грн., з 01.07.2019 року та на даний час в розмірі 15 640 грн.

Листом № 991/Ш-09 від 19.02.2019 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача, що обмеження його пенсії починаючи з 01.03.2017 року застосовано правомірно, виходячи з приписів ч.3 ст. 85 Закону №1788-XII.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду з вимогами щодо визнання їх незаконними та покладання на відповідача зобов`язання виплатити йому нараховану з 01.03.2017 року пенсію за вислугу років без обмеження її максимальним розміром з урахуванням вже виплачених сум.

Частиною 2 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи те, що пенсія є періодичною виплатою про порушення своїх прав в частині обмеження виплати пенсії починаючи з 01.03.2017 року позивач фактично дізнався у березні 2017 року, а до суду з позовними вимогами звернувся лише 16.04.2019 року, тобто з порушенням шестимісячного строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України, клопотання про поновлення порушеного строку звернення до суду не заявляв, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги за період з 01.03.2017 року по 16.10.2018 року розгляду по суті не підлягають.

В частині вимог ОСОБА_1 щодо визнання незаконними дій відповідача відносно обмеження йому виплати пенсії за вислугою років починаючи з 16.10.2018 року та вимоги щодо визначення відповідачу зобов`язання здійснити виплату нарахованої суми пенсії в повному обсязі, з урахуванням вже виплачених сум, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 85 Закону №1788-XII в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року, яка чинна на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10 740 гривень.

Аналіз наведеної норми свідчить, що вона не звужує зміст вже набутого права на пенсію, однак становить обмеження щодо розміру фактично виплаченої суми пенсії.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права у урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України» зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний висновок зроблений в рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність складає: з 1 липня складає - 1 435 грн., з 1 грудня - 1 497 грн.; згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність складає: з 1 січня - 1 497 грн., з 1 липня 1 564 грн.

Таким чином враховуючи приписи ст. 85 Закону №1788-XII, які неконституційними не визнавались, та приписи ст. 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2018, 2019 роки», суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність ознак протиправності в діях відповідача в частині обмеження позивачу виплати пенсії починаючи з 16.10.2018 року , та відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовано.

Оскільки судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 12,315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року по адміністративній справі №160/3410/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 15 жовтня 2019 року, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Шлай