Справа № 200/8228/19-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 р. Справа№200/8228/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., при секретарі судового засідання Кудрявцеві О.Ю.

за участю:

позивача - ОСОБА_1 . (в режимі відеоконференції),

представника відповідача - Діденко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області

про скасування повідомлень-рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області, в якому (з урахуванням уточнень) просить суд:

- визнати таким, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4 904,30 грн;

- визнати таким, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9 029,76 грн;

- скасувати рішення Головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3 888,44 грн, що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахованих на цей податок;

- стягнути з податкового органу на користь позивача 768,40 грн судового збору.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані наступним.

26 січня 2018 року позивачем було отримано від Нікольського відділення Мангуської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 4 904,30 грн. Після особистого звернення до Нікольського відділення Мангуської ОДПІ та отримання пояснень щодо прийнятого стосовно нього рішення, а також уточнення суми податку (у зв`язку із тим, що площа нежитлових приміщень менша, ніж загальна площа нежитлових приміщень, щодо яких розраховувалась сума податку) позивач сплатив в якості податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік 3 888,44 грн згідно реквізитів, вказаних у повідомленні-рішенні.

Пізніше позивач дізнався про те, що він не є платником зазначеного у повідомленні-рішенні податку, оскільки нежитлові приміщення, які були об`єктом оподаткування, підпадають під дію пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств), що виключає зазначені приміщення з переліку об`єктів, які обкладаються податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

30 травня 2018 року позивачем отримано повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2007 рік на суму 9 029,76 грн.

Позивач зазначає, що розрахунки спірних повідомлень зроблені згідно загальної площі комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, що належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу ВЕС № 423379 від 23 червня 2006 року. Письмові розрахунки до вищевказаного повідомлення-рішення позивачу не надавались.

5 червня 2018 року позивач звернувся із заявою до Нікольського відділення Мангуської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області про надання розрахунків щодо повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року № 0-0534 з метою узгодження суми грошового зобов`язання, та 2 липня 2018 року отримав відповідь, в якій було зазначено, що розрахунки здійснені згідно даних Держреєстру речових прав на нерухоме майно та загальної площі будівель, які там зареєстровані, без врахування класифікаційних ознак та функціонального призначення таких об`єктів нерухомості.

4 липня 2018 року позивач повідомив Мангуську ОДПІ про відсутність підстав для нарахування йому податку на нерухоме майно, зв`язку із тим, що комплекс будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні не є об`єктом оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки на підставі пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України; просив скасувати повідомлення-рішення від 19 серпня 2018 року № 25013-05 та від 10 квітня 2018 року № 0-0534.

31 липня 2018 року він отримав відповідь Волновасько-Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області від 30 липня 2018 року, в якій зазначено, що приміщення позивача не підпадають під пункт «є» пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Позивач вважає таке трактування помилковим, а також зазначає, що вказане рішення було прийнято відповідачем з порушенням місячного строку, встановленого п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу України, відповідно, скарга позивача вважається задоволеною, а спірні повідомлення-рішення - скасованими.

2 серпня 2018 року позивач звернувся із заявою-скаргою на вказані повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України, письмово повідомивши про початок процедури адміністративного оскарження Мангушсько-Волноваське управління ГУ ДФС у Донецькій області.

Як зазначає позивач, всупереч вимогам ст. 56 Податкового кодексу України, яка зазначає про зупинення виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження, 17 серпня 2018 року Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області надіслало позивачу податкову вимогу від 7 серпня 2018 року № 112476-48 з вказівкою на наявність у позивача податкового боргу у сумі 10 045,62 грн та одночасно попередила останнього про те, що у разі не сплати боргу до нього будуть застосовані заходи стягнення у вигляді накладення податкової застави на його майно.

Після звернення позивача у телефонному режимі до фіскального органу йому було повідомлено про помилкове автоматичне розсилання податкових вимог та рекомендовано не приймати цю вимогу до уваги.

2 жовтня 2018 року позивачем від ДФС України отримано рішення від 28 вересня 2018 року про залишення його скарги від 2 серпня 2018 року без розгляду у зв`язку із пропуском строку її подачі.

19 квітня 2019 року позивачем отримано лист ГУ ДФС у Донецькій області з додатком - «Рішенням про опис майна у податкову заставу» від 15 квітня 2019 року; у вказаному листі позивача знов було повідомлено про наявність в нього податкового боргу у сумі 10 045,62 грн.

23 квітня 2019 року позивач надіслав до ДФС України скаргу на вищевказане рішення ГУ ДФС у Донецькій області від 15 квітня 2019 року, та одночасно повідомив про це Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області.

17 червня 2019 року позивачем отримано рішення ДФС України від 10 червня 2019 року, згідно якого майно ОСОБА_1 залишилося у податковій заставі, а його скарга залишилась без задоволення.

Будучи не згодним із отриманими рішеннями позивач звернувся до суду із даним позовом (а.с. 40-46).

У запереченні на адміністративний позов відповідач зазначив, що відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками житлової та/або нежитлової нерухомості.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у порядку, визначеному п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового Кодексу України, та ставки податку при цьому (п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового Кодексу України) та розмір податку вираховується від встановленої рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, ставки податку за 1 кв. метр бази оподаткування.

При цьому платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Згідно бази даних АІС «Податковий блок» станом на 19 серпня 2017 року було встановлено, що у власності позивача рахується нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі (реєстраційний номер 15039108) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3 559,0 кв.м.

Відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 19 серпня 2017 року № 25013-05 за 2016 рік на суму 4 904,30 грн, яке направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 620 та отримано останнім 24 січня 2018 року, та податкове повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року №0-0534, яке направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення № 740 та вручено 29 травня 2018 року.

Сума податкового зобов`язання за 2016 рік склала: 3 559 * 1,38 = 4 904,30 грн, де: 3 559,0 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 - ставка податку за 2016 рік, грн/кв.м (згідно рішення Старченковської ( Темрюцької ) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн (0,1% х 1 380 грн)).

Згідно податкового повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05 за 2016 рік на суму 4 904,30 грн по строку 25 березня 2018 року платник сплатив 10 квітня 2018 року 3 888,40 грн.

Сума податкового зобов`язання за 2017 рік склала: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн, де: 2 821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн/кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)).

Відповідач зазначає, що спірні повідомлення-рішення прийняті відповідно до чинного законодавства, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі (а.с. 79-80, 121-122).

Ухвалою суду від 29 липня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 13 серпня 2019 року (а.с. 1).

Протокольною ухвалою суду від 13 серпня 2019 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 3 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 3 вересня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 17 вересня 2019 року (а.с. 99-100).

Ухвалою суду від 24 вересня 2019 року забезпечено участь позивача у розгляді даної справи 3 жовтня 2019 року в режимі відеоконференцзв`язку (а.с. 126).

Ухвалою суду від 25 вересня 2019 року у зв`язку із відрядженням судді Волгіної Н.П. розгляд даної справи перенесено з 3 жовтня 2019 року на 30 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 25 вересня 2019 року забезпечено участь позивача у розгляді даної справи 30 вересня 2019 року в режимі відеоконференцзв`язку (а.с. 135).

Позивач 30 вересня 2019 року у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, наполягав на тому, що спірні повідомлення-рішення вважає протиправними не у зв`язку із неправильним врахуванням при розрахунку податку площі нежитлових приміщень позивача або ставки податку, а саме у зв`язку із тим, що вказані приміщення не підпадають під об`єкт оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначений у ст. 265 Податкового кодексу України, так як згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 зазначені приміщення є «будівлями промисловості» (код 1251) та відповідно до пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткуванням податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (пп. 265.1.1).

Представник відповідача у судовому засіданні просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, підтримавши доводи, викладені у відзиви на позов.

Суд зазначає, що спірним питанням у даній справі є правомірність/неправомірність не застосування відповідачем при прийнятті спірних повідомлень-рішень за 2016-2017 роки, до нежитлового комплексу будівель та споруд ремонтної майстерні позивача приписів пункту «є» пп. 366.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України та, як наслідок, прийняття вказаних спірних рішень, якими на позивача покладено обов`язок сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач, Головне управління ДФС у Донецькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Донецькій області, управління), відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстроване в якості юридичної особи, включене до Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ідентифікаційний , місцезнаходження: 87526, Донецька область , місто Маріуполь , вул. 130 Таганрозької дивізії, буд. 114, з 7 серпня 2019 року перебуває в стані припинення; станом на 30 вересня 2019 року не є припиненим (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Як встановлено судом відповідно до договору купівлі-продажу серія ВЕС № 423379 від 23 червня 2006 року позивач придбав нежитлові будівлі (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та які складаються з: мехмайстерні, зазначеної у плані літерою А-1; прибудов - зазначені у плані літерами А'-1, А2-1, а; котельної, зазначеної у плані літерою а2; радіаторного цеху - зазначений у плані літерою Л-1; ганку - зазначеного у плані літерою - л-1; пожежної будівлі - зазначеною у плані літерою - Г-1; складу - зазначеного у плані літерою - г-1; прохідної - зазначеної у плані літерою Ж-1; магазину - зазначеного на плані літерою Н-1; навісу - зазначеного у плані літерою н-1; складу с/г - зазначеного у плані літерою З-1; комбайнового цеху - зазначеного у плані літерою В-1; тамбуру - зазначеного у плані літерою в-1; електростанції - зазначеної у плані літерою К-1; сітков`язального цеху - зазначеного у плані літерою к-1 (а.с. 10, 47).

Відповідно до відміток на вказаному договорі (зв. бік):

- Володарською Державною нотаріальною конторою від 31 серпня 2007 року за № 3569 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з комбайнового цеху літ. В-1, тамбуру літ. в-1;

- Володарською Державною нотаріальною конторою від 24 грудня 2008 року за № 5037 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з пожежної будівлі літ. Г-1, складу літ. г-1 (зв.бік а.с. 10).

Продаж у 2007 році позивачем частини комплексу будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні (комбайнового цеху і тамбуру) загальною площею 368,6 кв.м підтверджується і копією договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007 року серія ВЕХ № 070344 (а.с. 102).

Як пояснив позивач, після продажу у 2007 та 2008 році нежитлових приміщень з належного йому комплексу будівель та споруд державна перереєстрація проданих приміщень відбулась у пізніше, на початку 2018 року; також у 2018 році мало місце оформлення знищення частини нежитлових приміщень з належного йому майнового комплексу (зокрема, складу с/г машин) (а.с. 82-87, 106-113).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, у 2016 році комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні, який складався з нежитлових приміщень загальною площею 3 559,0 кв.м, згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України були власністю позивача.

19 серпня 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 25013-05, яке отримано позивачем 26 січня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 4 904,30 грн (згідно наданого відповідачем розрахунку сума податку визначена за формулою: 3 559 * 1,38 = 4 904,30 грн, де: 3 559,0 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 - ставка податку за 2016 рік, грн/кв.м (згідно рішення Старченковської ( Темрюцької ) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн (0,1% х 1 380 грн)) (а.с. 11, 81).

Судом встановлено, що позивач 10 квітня 2018 року сплатив частково (в сумі 3 888,44 грн) суму податку за 2016 рік, зазначеного у спірному повідомлені-рішенні № 25013-05, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 (а.с. 94).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 4 квітня 2018 року у власності позивача перебувала Старченківська ремонтна майстерня, яка на той час складалась з нежитлових приміщень загальною площею 2 821,80 кв.м (а.с. 109-113).

10 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 0-0534 (отримано позивачем 29 травня 2018 року), яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, в сумі 9 029,76 грн (згідно наданого відповідачем розрахунку сума податку визначена за формулою: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн, де: 2 821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн/кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)) (а.с. 12, 88).

Відповідно до його пояснень, зазначена сплата мала місце у зв`язку із тим, що тоді він ще був необізнаний щодо звільнення його від сплати вказаного у повідомленні-рішення податку, і після консультації з працівником відділення Мангушської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області щодо уточнення належної йому площі зазначених у договорі приміщень.

5 червня 2018 року позивач звернувся до Нікольського відділення Мангушської ОДПІ із заявою про надання розрахунків для узгодження сум грошового зобов`язання, яка була переадресована відповідачеві та у відповідь на яку 27 червня 2018 року (вих. № 27709/10/05-99-48-12-38) ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві порядок нарахування сум податкових зобов`язань із посиланням на законодавство України (а.с. 13-15).

4 липня 2018 року позивач на адресу Нікольського відділення Мангуської ОДПІ надіслав заяву, в якій повідомив про те, що він є власником нежитлової будівлі - комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові», а тому відсутні підстави для нарахування йому податку на нерухоме майно та обов`язок його сплати. Також у заяві позивач просив скасувати спірні повідомлення-рішення № 25013-05 та № 0-0534 (а.с. 16).

У своїй відповіді від 30 липня 2018 року на звернення ОСОБА_1 ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві застосування норми ст. 266 Податкового Кодексу України та повідомило про те, що не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так як «будівлі промисловості», визначені підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, зазначені будівлі стосуються промислових підприємств; нежитлові приміщення (в тому числі, виробничі корпуси, цеха, складські приміщення, які перебувають у власності фізичних осіб, не підпадають під дію підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (а.с. 17).

2 серпня 2018 року позивачем на адресу Державної фіскальної служби України було направлено заяву-скаргу з вимогою скасування оскаржуваних повідомлень-рішень (а.с. 18-19) та повідомлено Нікольське відділення Мангушської ОДПУ про надіслання такої заяви-скарги (а.с. 18-20).

7 серпня 2018 року відповідачем було сформовано податкову вимогу № 112476-48, направлену ОСОБА_1 17 серпня 2018 року, про сплату позивачем податкового боргу, в якій останнього зобов`язано сплатити борг у сумі 10 045,62 грн податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та попереджено, що починаючи з 6 серпня 2018 року на майно, яке перебуває у його власності, поширюється право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та застосовуються штрафні санкції, визначені Податковим кодексом України та одночасно застережено про застосування передбачених Податковим кодексом України заходів стягнення податкового боргу у разі несплати податкового боргу (а.с. 60-61).

21 серпня 2018 року Державною фіскальною службою України прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги позивача (а.с. 62-63).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28 вересня 2018 року залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 від 2 серпня 2018 року у зв`язку із пропуском позивачем 30-денного строку для її подання (а.с. 64).

12 квітня 2019 року у сумі 10 045,62 грн відповідачем прийнято рішення про опис майна ОСОБА_1 у податкову заставу, яке отримано позивачем 19 квітня 2019 року (а.с. 65-66).

22 квітня 2019 року позивач направив скаргу на адресу Державної фіскальної служби з вимогою скасувати рішення про опис майна, про що повідомив Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області (а.с. 67-68).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 7 травня 2019 року продовжено термін розгляду скарги відповідача від 22 квітня 2019 року (а.с. 69-70).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 10 червня 2019 року (отримане позивачем 17 червня 2018 року) скарга ОСОБА_1 . залишила без задоволення, а рішення відповідача про опис майна у податкову заставу від 15 квітня 2019 року - без змін (а.с. 71-73).

Будучи не згодним із зазначеними повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, визначення платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначені Податковим кодексом України (далі - Податковим кодексом).

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

Згідно ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу).

Відповідно до п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування.

Згідно підпункту «є» зазначеного підпункту 266.2.2 не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Виходячи із системного тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу можна зробити висновок, що законодавець у кожному з буквених пунктів (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Кожен з визначених підпунктом 266.2.2. буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування.

Відповідно до абз. «б» п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.

В силу вимог пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу у нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні; будівлі офісні; будівлі торговельні; гаражі; будівлі промислові та склади; будівлі для публічних виступів; господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. При цьому, цей клас не включає, зокрема, резервуари, силоси та склади, які у свою чергу відносяться до класу - код 1252.

За матеріалами справи вбачається, що позивач у спірних періодах (2016-2017 роки) був власником нежитлового комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з нежитлових приміщень: мехмайстерні, прибудови до мехмайстерні, котельної, радіаторного цеху, пожежної будівлі, складу, прохідної, магазину, навісу, складу с/г, комбайнового цеху, тамбуру, електростанції, сітков`язального цеху (а.с. 10, 47, 139-140).

Як вже зазначалося, приписами пункту «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу зумовлює висновок, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Згідно із п.п. 266.6.1. п. 266.6 ст. 266 Податкового кодексу базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п.п. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (п.п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу).

З матеріалів справи вбачається, що фізичній особі ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік та 2017 роки за нежитлові приміщення (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з врахуванням ставки податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік, встановленої рішенням Старченковської (Темрюцької) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312, та ставки податку на 2017 рік, встановленої рішенням Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157.

Таким чином, податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов`язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, та про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2016, 2017 рік.

Суд не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на нього пільги встановленої пунктом «є» п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу, оскільки ретельний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

За положеннями пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкоовго кодексу об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Суд зауважує, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове підприємство».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року (справа № 806/2461/17), ухвалі від 23 травня 2019 року (справа № 820/3556/17) та у постанові від 11 грудня 2018 року (справа № 819/314/18).

Відповідно до п. 38.1 ст. 38 Податкового кодексу виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності - вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб.

Натомість, відповідач як фізична особа є власником нежитлової будівлі, яка відносять до класу «Будівлі промисловості», а тому положення вказаної статті до відповідача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважає безпідставними.

Таким чином, суд приходить до висновку, що прийняті Головним управлінням ДФС у Донецькій області податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05, яким ОСОБА_1 визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік в розмірі 4 904,30 грн, та повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року № 0-0534, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, в сумі 9 029,76грн, - є правомірними.

Щодо посилання позивача на те, що рішення Волновасько-Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області від 30 липня 2018 року, прийняте за результатом розгляду його скарги від 4 липня 2018 року, було прийнято з порушенням місячного строку, встановленого п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу, а тому скарга позивача вважається задоволеною, а спірні повідомлення-рішення - скасованими, суд зазначає таке.

Згідно п. 56.2 ст. 56 Податкового кодексу у разі, коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Відповідно до п. 56.3 ст. 56 Податкового кодексу скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі […] протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується. […] Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно п. 56.5 зазначеної статті платник податків одночасно з поданням скарги контролюючому органу вищого рівня зобов`язаний письмово повідомляти контролюючий орган, яким визначено суму грошового зобов`язання або прийнято інше рішення, про оскарження його податкового повідомлення-рішення або будь-якого іншого рішення.

Відповідно до п. 56.7 ст. 56 Податкового кодексу у разі порушення платником податків вимог пунктів 56.3 і 56.6 подані ним скарги не розглядаються та повертаються йому із зазначенням причин повернення.

Згідно п. 56.15 ст. 56 Податкового кодексу скарга, подана і з д о т р и м а н н я м с т р о к і в, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Як вбачається з п. 56.8 та 56.9 ст. 56 Податкового кодексу контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Пунктом 56.20 ст. 56 Податкового кодексу передбачено, що скарга має бути оформлена та подана в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наказом Міністерства фінансів України 21 жовтня 2015 року № 916, зареєстрованим в Мінюсті 23 грудня 2015 року за № 1617/28062, був затверджений Порядок оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, який містить, крім іншого, приписи щодо суб`єкту, до якого звертається зі скаргою особа, та строку такого звернення (Розділи ІІ та ІІІ), які за змістом співпадають с приписами п. 56.3 ст. 56 Податкового кодексу.

Як встановлено під час розгляду справи позивач, в порушення вказаних приписів, по-перше, звернувся із заявою про скасування спірних рішень з порушенням строків, визначених пунктом 56.3 ст. 56 Податкового кодексу, по-друге, звернувся до Нікопольського відділення Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області (а не до ДФС України, як передбачено п. 56.3 ст. 56 Податкового кодексу) (а.с. 16).

Тобто, позивач не дотримався встановленого ст. 56 Податкового кодексу порядку звернення зі скаргою на рішення контролюючого органу, у зв`язку із чим рішення фіскального органу (в даному випадку - рішення ДФС України, як контролюючого органу вищого рівня по відношенню до ГУ ДФС у Донецькій області, яке прийняло спірні рішення), передбачене п. 56.8 ст. 56 Податкового кодексу, не могло бути прийняте.

Відповідно до відповіді на вказану заяву, підписану заступником начальника Волновасько-Мангушського управління ГУ ДФС у Донецькій області (а.с. 17), зазначена заява була розглянута як звернення громадян, тобто, в 30-ти денний термін, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР.

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені вище нормативно-правові приписи суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання зазначених повідомлень-рішень такими, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню, - задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача про скасування рішення відповідача про опис майна позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.39 Податкового кодексу грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до пп. 54.3.3 Податкового кодексу контролюючий орган зобов`язаний визначити суму грошових зобов`язань фізичним особам, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно п. 56.1 Рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пп. 56.17.3 п. 56.17 ст. 56 Податкового кодексу процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно пп. 56.17.5 п. 56.17 ст. 56 Податкового кодексу день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно п. 88. 1 та п. 88.2 ст. 88 Податкового кодексу з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Відповідно до пп. 89.1.2 п. 89.1 ст. 89 Податкового кодексу право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно п. 89.2 ст. 89 Податкового кодексу з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 16 червня 2017 року № 586, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2017 року за № 859/30727, опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу, яке приймається керівником контролюючого органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи та беручи до уваги встановлені судом обставини суд дійшов висновку, що Рішення фіскального органу про опис майна у податкову заставу є правомірним.

Відповідно, позовні вимоги позивача про його скасування задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3 888,44 грн, що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахованих на цей податок, - є похідними від позовних вимог про визнання неправомірним та скасування повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05, зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, клопотання ОСОБА_1 про стягнення з податкового органу судового збору на користь позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 6-8, 9, 10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДФС у Донецькій області (, місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, буд. 114) про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду прийняте у нарадчій кімнаті, його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 30 вересня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 10 жовтня 2019 року.

Суддя Н.П. Волгіна