Справа № 487/8721/14-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 487/8721/14-а
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 01.10.2013 № 12, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання недійсним та скасування рішення Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (надалі - Управління або відповідач, правонаступником якого є Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області) від 01.10.2013 № 12 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років (надалі - Рішення № 12), відповідно до статті 501 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру»; зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до статті 501 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», повний строк навчання в Українській академії внутрішніх справ (надалі - Академія) з 01.08.1992 по 01.08.1996 як строкову військову службу; зобов`язання відповідача призначити пенсію відповідно до статті 501 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (надалі - Закон № 1789), починаючи з 23.09.2013.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що на час його навчання в Академії діяли норми Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», відповідно до статті 18 якого особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби. Оскільки під час навчання в Академії (1992 - 1996 роки) він проходив військову службу, то при підрахунку стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 501 Закону № 1789, повинен був би застосовуватися не принцип половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, що притаманний навчанню у цивільних ВУЗах, а розрахунок з урахуванням періоду проходження військової служби чи строкової військової служби.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2014 позовні вимоги було задоволено. Рішення № 12 було визнано недійсним та скасовано, Управління було зобов`язано: зарахувати позивачу до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до статті 501 Закону № 1789, повний строк навчання в Академії, тобто період з 01.08.1992 по 01.08.1996, призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 501 Закону № 1789, починаючи з 23.08.2013.

Відповідач, не погодившись з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2014, подав апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 апеляційну скаргу Управління було задоволено шляхом скасування постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2014 та прийняттям рішення про відмову у позові.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 та залишити в силі постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2014.

18.12.2018 Верховний Суд задовольнив частково касаційну скаргу позивача. Постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2014 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 скасував, а справу направив до суду першої інстанції на новий розгляд.

У постанові Верховний Суд, зокрема, зазначив: «… для з`ясування наявності підстав зарахування періоду навчання позивача в Українській академії внутрішніх справ до стажу, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ необхідно встановити статус навчального закладу, у якому навчався позивач …».

Також, Верховний Суд вказав на необхідність при новому судовому розгляді врахувати позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12.09.2017 у справі № 2а-7238/12/2670.

Ухвалою від 18.02.2019 Заводський районний суд м. Миколаєва передав матеріали адміністративної справи за підсудністю до Миколаївського окружного адміністративного суду (надійшли 04.04.2019).

Ухвалою від 09.04.2019 суд ухвалив розглядати справу в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без виклику сторін та встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву.

Ухвалою від 09.04.2019 суд зобов`язав Національну академію внутрішніх справ надати суду належним чином засвідчену копію Статуту (Положення) Української академії внутрішніх справ, що був чинним у період з 01.08.1992 по 01.08.1996.

На виконання ухвали від 09.04.2019 Національна академія внутрішніх справ надала суду належним чином засвідчену копію Тимчасового статуту Української академії внутрішніх справ, що був чинним у період з 01.08.1992 по 01.08.1996.

Згідно з записами трудової книжки, позивач з 01.08.1992 по 22.04.1997 проходив службу в органах внутрішніх справ м. Вінниці.

Відповідно до довідки Управління МВС України у Вінницькій області від 26.09.2013 за № 2/3541, позивач з 01.08.1992 по 01.08.1996 був слухачем Академії.

Згідно з листом Національної академії внутрішніх справ від 11.10.2013 за № 46/4840, позивач з 01.08.1992 по 29.06.1996 навчався на денній формі навчання в Академії. Як вказано у дипломі серії НОМЕР_1 від 29.06.1996, ОСОБА_1 закінчив Академію за спеціальністю «правознавство», йому було присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист».

З 23.04.1997 по 23.09.2013 позивач працював на посадах прокурорів і слідчих, і стаж його роботи на цих посадах (надалі - прокурорський стаж) - 16 років 4 місяці 2 дні.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті Рішення №12 пенсійний орган діяв в межах норми діючого законодавства та правильно зарахував до стажу вислуги половину строку його навчання у вищому юридичному навчальному закладі, як це передбачено законом № 1789.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом чинної у вересні 2013 року редакцією статті 501 Закону № 1789, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років (частина перша), при цьому частиною п`ятою статті 501 Закону № 1789 було встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

В ході судового розгляду встановлено, що 23.09.2013 позивач звернувся до Управління із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1789. На думку позивача, до прокурорського стажу мав бути зарахований повний період його навчання в Академії (4 роки) як строкова військова служба.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії, пенсійний орган в Рішенні № 12 вказав, що до прокурорського стажу зараховується половина строку навчання позивача в Академії (2 роки). За таких обставин, згідно з позицією Управління, на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, не була дотримана визначена частиною першою статті 501 Закону № 1789 умова щодо наявності 21 року вислуги.

Таким чином, спір між сторонами виник з приводу того, чи прирівнюється період навчання позивача в Академії до періоду строкової служби.

Так, відповідно до чинної у 1992-1996 роках (період навчання позивача в Академії) редакцією абзацу другого пункту 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232), були встановлені такі види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин;

військова служба жінок на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу;

військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;

військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих навчальних закладів;

військова служба за контрактом офіцерського складу.

За правилами чинної у 1992-1996 роках (період навчання позивача в Академії) редакцією пункту 1 статті 25 Закону № 2232, громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховуються курсантам як строкова військова служба.

Отже, для того, щоб період навчання позивача був зарахований до строкової військової служби, ОСОБА_1 мав бути курсантом військово-навчального закладу.

Як вказано вище, позивач був не курсантом, а слухачем Академії.

Академію було створено на базі Київської вищої школи Міністерства внутрішніх справ СРСР імені Ф.Е. Дзержинського та Київського філіалу Всесоюзного інституту підвищення кваліфікації керівних працівників Міністерства внутрішніх справ СРСР (постанова Кабінету Міністрів України від 27.01.1992 № 33 «Про створення Української академії внутрішніх справ»).

Згідно з пунктом 1.1 Тимчасового статуту, Академія є державним (в системі МВС) вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, суб`єктом освітньо-наукової діяльності.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Академія, в якій навчався позивач, не мала статус військово-навчального закладу, тому доводи позивача про те, що період з 01.08.1992 по 01.08.1996 Управління мало зарахувати до періоду строкової служби, є безпідставними.

Стосовно того, чи зараховується час навчання у навчальних закладах МВС до періоду строкової служби, Верховний Суд України у постанові від 12.09.2017 у справі № 2а 7238/12/2670 зазначив: «… суд сформулював таке праворозуміння: законодавство колишнього СРСР, так і законодавство України прирівнювало до проходження дійсної (строкової) військової служби період навчання у військово-навчальних закладах, а не у навчальних закладах МВС СРСР (школах міліції). До стажу роботи, що дає право на доплату та надбавку особі, яка виходить на пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», не підлягає зарахуванню час навчання курсантом у вищому навчальному закладі МВС (Вищій слідчій школі МВС СРСР) як строкова військова служба …».

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при прийнятті Рішення №12 пенсійний орган діяв в межах норми діючого законодавства та правильно зарахував до стажу вислуги половину строку його навчання у вищому юридичному навчальному закладі, як це передбачено законом № 1789.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Стосовно доводів апелянта на те, що судом першої інстанції вирішені не всі позовні вимоги слід зазначити наступне.

Так, вказані обставини можуть бути врегульовані відповідно до положень пункту 1 частини статті 252 КАС України шляхом подання зави про ухвалення додаткового судового рішення до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року у справі № 487/8721/14-а - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: А.Г. Федусик