Справа № 160/6253/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/6253/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Третього апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року (головуючий суддя Барановський Р.А.)

у справі № 160/6253/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_2 звернулась 05.07.2019 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якій просила суд:

визнати протиправними та скасувати рішення від 22.01.2019р. та від 04.02.2019р. про відмову в призначенні пенсії за віком та від 24 січня 2019 року про відмову у виплаті пенсії позивачці на визначений нею банківський рахунок;

визнати бездіяльність відповідача, щодо не призначення і не виплати пенсії - протиправною;

зобов`язати відповідача вчинити певні дії - призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 20 грудня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, прийняти заяву про виплату пенсії на банківський рахунок та виплачувати призначену пенсію позивачці на визначений нею банківський рахунок.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року вказану позовну заяву ОСОБА_1 - повернуто позивачу.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивачем до позовної заяви додано копію довіреності, з якої неможливо встановити дійсне волевиявлення довірителя, та не є копією, засвідченою у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підписано представником позивача, повноваження якого не підтверджено відповідно до вимог статті 59 КАС України. вказує, що така позиція узгоджується з практикою ВС, висловленою в ухвалі від 21.01.2019 року у справі №807/568/18 (К/9901/2087/19).

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що представник позивача не підтвердив свої повноваження.

До суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що повноваження представника сторони мають бути підтверджені оригіналом довіреності або її копією, засвідченою у визначеному законом порядку, а саме: особою, яка має повноваження на засвідчення копії довіреності.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції з даним висновком суду першої інстанції не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 57 КАС України визначають, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

За правилами ч. 1 ст. 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами:

1) довіреністю фізичної або юридичної особи;

2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

При цьому в силу положень ч. 2 ст. 59 КАС України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи.

Отже, вказані норми надають підстави безпосередньо судді засвідчити копію довіреності та долучити таку копію до матеріалів справи.

Довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), який прийняв таке рішення.

Водночас, відповідно до ч. 9 ст. 59 КАС України довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовна заява підписана представником позивача Вадимом ОСОБА_3 , який визначений як представник ОСОБА_1 . На підтвердження повноважень представника до позовної заяви додано нотаріально завірену копію довіреності від 31.10.2017 року, що вчинена у місті Рішон Ле-Ціон, Ізраїль (а.с. 36-39).

Слід взяти до уваги, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном повинні прийматися нотаріусами за умови їх легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Так, існує два способи засвідчення:

- консульська легалізація,

- проставлення апостиля.

Легалізація документів та/або проставлення апостиля - це процес підтвердження походження документів. Як апостиль, так і легалізація підтверджують справжність підпису особи, що засвідчила документ.

Апостиль ставиться для використання документів в країнах, які підписали Гаазьку конвенцію, яка була прийнята в 1961 році, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» та вступила в силу в Україні в 2003 році.

Згідно ст. 1 Гаазької конвенції ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;

b) адміністративні документи;

c) нотаріальні акти;

d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Отже, у силу приписів пункту «d» частини 2 статті 1 Гаазької конвенції довіреність, видана особою приватного права, є офіційним документом та на неї поширюються вимоги цієї конвенції.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Відповідно до статті 4 Конвенції передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Таким чином, для цілей прийняття документа, складеного в Ізраїлі та звільнення його від процедури консульської легалізації, він повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем.

Як вбачається зі змісту доданої до позову копії довіреності від 31.10.2017 року, яка засвідчена нотаріусом ОСОБА_3 В., та на ній проставлено апостиль Держави Ізраїль від 31.10.2017 року.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції помилково поставив під сумнів право нотаріуса Меламед В., як нотаріуса, посвідчувати довіреність від імені ОСОБА_1 на своє ім`я , як повіреного, оскільки КАС України не наділяє суд такими процесуальними повноваженнями. Також, КАС України не містить жодних вимог на підтвердження повноважень представника довіреністю, посвідченою виключно за правилами українського законодавства КАС України не містить. ОСОБА_1 має намір розглянути в судовому порядку спір, за участю свого представника ОСОБА_4 , має місце постійного проживання в державі Ізраїль, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 35-39).

Вказане підтверджує, що особа має намір реалізувати своє право доступу до правосуддя та розглянути в судовому порядку даний спір.

Матеріали справи містять копію апостилю Держави Ізраїль від 31.10.2017 року №746/2017, який перекладений українською мовою, що посвідчено нотаріусом Вадимом Меламедом. Вказаний апостиль є скріпленим з довіреністю від 30.10.2017 року, про що свідчать отвори прошивання документів стрічкою, які містять на копіях документів. Крім іншого, безпосередньо апостиль свідчить, що він проставлений на документі про засвідчення підпису ОСОБА_1 від 30.10.2017 року №746/2017, згідно якого ОСОБА_1 у присутності нотаріуса підписала з своєї доброї волі документ, що додається до цього засвідчення і позначений літерою «А». Згідно відбитку печатки, що міститься на довіреності від 30.10.2017 року, вказана є документом, позначеним літерою «А».

Наведене свідчить про обґрунтованість твердження позивача про передчасність висновків суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви, адже представником позивача до позовної заяви були надані нотаріально засвідчені копії документів, які підтверджують повноваження ОСОБА_2 на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_1 .

Водночас, в ході розгляду справи суд має право витребувати докази, що підтверджують належність позивача до громадянства України та інші документи, за допомогою яких можуть бути встановлені обставини у справі.

Також судом апеляційної інстанції враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Отже, виходячи з положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини надання представником Позивача нотаріально засвідчений копій документів, які підтверджують повноваження останнього на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_1 , свідчать, що постановлена передчасно оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС України, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень, особливо під час звернення із заявами (скаргами) у термінових адміністративних справах (§ 2 глави 10 указаного Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 160/7887/18.

Колегія суддів апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що посилання суду першої інстанції на ухвалу Верховного Суду від 21.01.2019 року у справі №807/568/18 (К/9901/2087/19) не є таким, що відповідає даним правовідносинам, оскільки в ухвалі Верховного Суду від 21.01.2019 року у справі №807/568/18 (К/9901/2087/19) не зазначається про довіреність, що оформлена в іншій державі, перекладена та легалізована згідно апостилю.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що поверненню позовної заяви на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України обов`язково повинна передувати належна перевірка повноважень особи, яка підписала позовну заяву, необхідними документами або належним чином засвідченими їх копіями, суд апеляційної інстанції доходить висновку про передчасність та помилковість висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 320, 321, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2019 - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2019 - скасувати, справу № 160/6253/19 направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 16.10.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко