Справа № 160/4839/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2019 року Справа № 160/4839/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю., за участю: представників позивача Волнової Ю.М., Бобрової І.Ю., представника відповідача Олійник В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)»
до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу, -
28.05.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №ДП632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 від 26.03.2019 року, якою накладено на Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» штраф у розмірі 29 044 080,00 грн. та №ДП632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/392 від 26.03.2019 року, якою накладено на Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» штраф у розмірі 9 264 060,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач, зазначив, що відповідачем було проведено інспекційне відвідування позивача, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування, на підставі висновків які були виявлені у ході перевірки порушення законодавства про працю було винесено постанови про накладення штрафу. Позивач вважає, що постанови про накладення штрафу є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки не відповідають чинному законодавству та прийняті на підставі хибних висновків, до яких дійшов відповідач в ході проведення інспекційного відвідування.
28.05.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
28.05.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та зупинено дію постанов Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №ДП632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 від 26.03.2019 року та №ДП632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/392 від 26.03.2019 року.
26.06.2019 року у підготовчому судовому засіданні було задоволено заяву позивача та відкладено розгляд справи.
26.06.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що була проведена перевірка позивача, в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства про працю. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржувані постанови про накладення штрафу. Відповідач вважає, що оскаржувані постанови про накладення штрафу є правомірними, та такими, що винесено відповідно до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим, підстави для їх скасування відсутні.
09.07.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до якої позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву та вказано на відсутність компетенції щодо прийняття оскаржуваних постанов та відсутності підстав для застосування штрафу.
09.07.2019 року у підготовчому судовому засіданні було задоволено заяву позивача про виправлення описок у позовній заяві, задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи та оголошено перерву у підготовчому провадженні.
Також, 09.07.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.
31.07.2019 року позивач надав до суду доповнення до відповіді на відзив відповідно до якої вказано, що відповідно до законодавства позивач не є роботодавцем, а засуджені до позбавлення волі не є найманими працівниками також вказано, що чинним законодавством не визначено порядок та розповсюдження загальних умов порядку загальнообов`язкового державного соціального страхування на засуджених.
31.07.2019 року було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та оголошено перерву у підготовчому провадженні.
05.09.2019 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача додаткові докази по справі та оголошено перерву у підготовчому провадженні.
10.09.2019 року від відповідача надійшов додатковий відзив по справі, відповідно до якого вказано, що інспекційне відвідування було проведено відповідно до вимог чинного законодавства та надано розрахунок штрафних санкцій.
13.09.2019 року позивачем було надано до суду додаткові пояснення по справі, відповідно до яких вказано, що у відповідача були відсутні підстави для проведення інспекційного відвідування.
13.09.2019 року у підготовчому судовому засіданні було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
23.09.2019 року від відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення позивача та вказано про підстави проведення інспекційного відвідування та підстав накладення штрафу.
25.09.2019 року у судовому засіданні представника позивача просили задовольнити позовні вимоги, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві, відповіді на відзив, доповненнях до відповіді на відзив та додаткових поясненнях.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву, додатковому відзиві та запереченнях на додаткові пояснення позивача.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що в період з 05.02.2019 року по 26.03.2019 року на підставі наказу від 31.01.2019 року №130-І, направлення на проведення інспекційного відвідування від 01.02.2019 року №15-4.4-3 та службового посвідчення головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпродзержинському регіоні ОСОБА_1 було проведено інспекційне відвідування Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)».
За результатами інспекційного відвідування складено акт №ДН 632/273/ПД/АВ від 26.03.2019 року, відповідно до якого встановлено порушення законодавства про працю, а саме: - проведення оплати за роботу у святкові і неробочі дні у подвійному розмірі; - непроведення індексації заробітної плати 222 засудженим; - залучення 222 засуджених до оплачуваної праці без сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
28.03.2019 року позивач подав до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області заперечення №34/10-1592 на акт інспекційного відвідування №ДН632/273/ПД/АВ від 26.03.2019 року.
29.03.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було надано відповідь на заперечення №44-44-3 відповідно до якого висновки викладені в акті перевірки залишено без змін.
25.04.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, у відповідності до п. 8. Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 р. №509 та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України винесено постанову №ДН632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 29 044 080,00 грн.
25.04.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, у відповідності до п. 8. Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 р. №509 та на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України винесено постанову №ДН632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/392 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 9 264 060,00 грн.
Позивач вважає вказані постанови про накладення штрафу необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Щодо підстав проведення перевірки позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05.04.2007р.
За нормами ч.1 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05.04.2007 державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.
Аналогічну норму містить і п. 3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, який затверджено Наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012, де вказано, що інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Чіткі підстави та порядок здійснення позапланових заходів з державного нагляду (контролю) визначено ст. 6 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05.04.2007.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 6 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05.04.2007 підставами для здійснення позапланових заходів є:
- подання суб`єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням;
- виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених у документах обов`язкової звітності, поданих суб`єктом господарювання;
- перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом державного нагляду (контролю);
- обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб`єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення;
- неподання у встановлений термін суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності без поважних причин, а також письмових пояснень про причини, які перешкоджали поданню таких документів;
- настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання.
Проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, якщо інше не передбачається законом або міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007 містить вичерпний перелік підстав для здійснення позапланових заходів, який розширеному тлумаченню не підлягає.
З основних принципів державного нагляду (контролю) відповідно до абз. 7 ст. 3 Закону є здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.
Судом встановлено, що підставою для проведення перевірки Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» за результатами якої прийняті оскаржувані постанови № ДН632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 від 25.04.2019 року та №ДН632/273/ПД/АВ/МГ-ФС/392 від 25.04.2019 року, слугував лист Дніпродзержинської місцевої прокуратури №87-29вих-19 від 18.01.2019 року.
При цьому, суд зазначає, що у ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» відсутня така підстава для здійснення позапланового заходу з державного нагляду (контролю).
Так, відповідно до листа Дніпродзержинської місцевої прокуратури №87-29вих-19 від 18.01.2019 року вказано, що під час проведення перевірки прокуратурою було встановлено певні порушення, у зв`язку з чим на підставі ст.26 Закону України «Про прокуратуру», п.78.1.13 ч.78.1 ст.78 Податкового кодексу України просила у найкоротший термін провести документальну позапланову перевірку позивача.
Суд вважає, що з урахуванням вимог ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», лист Дніпродзержинської місцевої прокуратури №87-29вих-19 від 18.01.2019 року не міг бути підставою для вжиття позапланових заходів Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, оскільки перевірка проводилась самою місцевою прокуратурою.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для здійснення контрольного заходу (перевірки), що свідчить про те, що перевірка позивача відбулась із порушеннями норм діючого законодавства.
Суд зазначає, що акт інспекційного відвідування, отриманий в результаті здійснення контрольного заходу (перевірки), виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, у зв`язку з чим рішення прийняті за наслідками незаконної перевірки на підставі акту, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірними та підлягають скасуванню.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій відповідачем як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок є належною умовою для призначення перевірки.
Враховуючи вищевикладене та відсутність законних підстав для проведення перевірки відповідачем, суд дійшов висновку, що постанови № ДН632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 від 25.04.2019 року та №ДН632/273/ПД/АВ/МГ-ФС/392 від 25.04.2019 року прийняті за наслідками незаконної перевірки є протиправними та підлягають скасуванню.
Щодо доводів сторін в частині встановлених порушень під час здійснення інспекційного відвідування позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 1 статті 3 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Частинами 2 та 4 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Статтею 8 Кримінально-виконавчого кодексу України унормовано, що засуджені мають право: на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю, у тому числі щодо тривалості, умов та оплати праці. При цьому, тривалість робочого дня не може становити більше восьми годин і тривалість робочого часу - більше 40 годин на тиждень.
Засуджені до позбавлення волі, як і громадяни України, не позбавлені права на працю, яке закріплене у ст. 43 Конституції, але внаслідок відбування покарання у виді позбавлення волі, це право засуджених в певній мірі змінюється та обмежується. Засуджені обмежені у виборі виду праці. Крім цього, закон передбачає, що засуджені в місцях позбавлення волі повинні працювати.
Відповідно до ст. 16 Кримінально-виконавчого кодексу України виправні центри виконують покарання у виді обмеження волі стосовно осіб, засуджених за злочини невеликої та середньої тяжкості, а також засуджених, яким даний вид покарання призначено відповідно до ст. 82, 389 Кримінального кодексу України.
Згідно Положення про Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2016 року № 3797/5 Кам`янська виправна колонія (№34) - є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Кам`янська виправна колонія (№34) є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби, печатку із зображенням Державного Герба України і свої найменуванням, може мати інші печатки та штампи. Виправна колонія є бюджетною неприбутковою установою.
Виправна колонія є установою закритого типу та відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції.
Основними завданнями виправного центру є: виконання покарань у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та забезпечення дотримання прав осіб, які тримаються у виправній колонії, вимог нормативно-правових актів щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізації їх законних прав та інтересів.
Відповідно до зазначеного положення про Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» установа під час своєї діяльності забезпечує створення умов, для залучення засуджених відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України до суспільно корисної оплачуваної праці, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, встановлених чинним законодавством про працю.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-VI державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.
Статтями 118-122 Глави 18 Кримінально-виконавчого кодексу України також врегульовані питання праці засуджених до позбавлення волі.
Згідно статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, в редакції яка діє з 08.10.2016 року - дня набрання чинності внесеними змінами Законом України від 07.09.2016 року №1492-VІІІ, засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Абзац частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, редакції до 08.10.2016 року, передбачав, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Згідно абзацу третього частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, в редакції яка діє з 08.10.2016 року, праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом. Попередня редакція вказаної норми передбачала, що праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.
Статтею 119 Кримінально-виконавчого кодексу України врегульовані умови праці засуджених:
- для осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю. Місце та вид роботи, час початку та закінчення роботи (зміни) визначаються адміністрацією колонії. Засуджені звільняються від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю;
- з урахуванням характеру виконуваних засудженим робіт допускається підсумований облік робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин;
- праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю.
Статтею 120 Кримінально-виконавчого кодексу України визначені питання оплати праці засуджених до позбавлення волі:
- праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України;
- у виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.
Відповідно до статті 121 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу. Відшкодування засудженими витрат, встановлених частиною першою цієї статті, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п. 1.2 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі засуджені залучаються до праці на підприємствах установ виконання покарань, на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником.
Вимогами пп. 5.2. та 5.3. цієї Інструкції визначено, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Відрядна система оплати праці поділяється на індивідуальну і колективну (бригадну) системи оплати праці. При індивідуальній відрядній системі оплати праці заробітна плата засудженого визначається множенням кількості виготовленої продукції на відрядну розцінку за одиницю виробу. При колективній (бригадній) відрядній системі оплати праці загальна сума заробітної плати обчислюється за результатами роботи бригади в цілому за певний відрізок часу. Кожному члену бригади заробітна плата нараховується залежно від присвоєного йому в установленому порядку кваліфікаційного розряду та відпрацьованого часу.
Відповідно до пункту 5.4. Інструкції, погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку.
Особливістю залучення засуджених до позбавлення волі до оплачуваної роботи з 08.10.2016 року, є регулювання таких трудових правовідносин законодавством про працю, з особливостями, що передбачені Кримінально-виконавчим кодексом України (абзац третій частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України).
З 07.05.2014 року до 08.10.2016 року абзац третій частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачав, що праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.
Статтею 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, в редакції, яка діє з 08.10.2016 року, прямо передбачено, що засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.
Вищенаведена норма дає підстави для висновку, що залучення засуджених до позбавлення волі до робіт як на підприємстві виправної колонії так і на державному підприємстві, має здійснюватись за одночасним додержанням наступних умов: - засуджені мають працювати за строковим трудовим договором; - строковий трудовий договір укладається між засудженим і виправною колонією; - забезпечується належна охорона та ізоляція засуджених.
Без оплати засуджені можуть бути залучені лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством (абзац перший частини п`ятої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України).
Таким чином, роботодавцем для засуджених, які залучаються для оплачуваної праці та на підставі строкового трудового договору, з 08.10.2016 року має виступати у спірних правовідносинах виправна колонія.
Інші нормативно-правові акти мають відповідати нормам Кримінально-виконавчого кодексу України як нормативно-правовому вищою юридичної сили, та у разі прийняття перших до 08.10.2016 року, вони мають застосовуватись із врахуванням відповідних законодавчих змін.
Таким чином, щодо доводів державної установи про неможливість виступити у трудових правовідносинах роботодавцем, суд зазначає, що відсутність засуджених як працівників у штатному розписі та відсутність фонду оплати праці не є підставами для такого висновку, у тому числі неможливості укладення строкових трудових договорів, оскільки штатний розпис та фонд оплати праці не є статичними та мають змінюватись у ході реалізації трудових прав засуджених.
При цьому, особові рахунки засуджених веде саме виправна колонія, здійснюючи відповідні зарахування на такі рахунки та відрахування із заробітку та інших доходів засуджених також має здійснювати виправна колонія задля забезпечення додержання черговості утримання відповідних сум, зокрема, згідно статті 121 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 6.3 Інструкції №396/5 першочергово відраховуються податок на доходи фізичних осіб і суми аліментів, а в подальшому вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу), вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування), витрати за виконавчими листами на користь громадян, за виконавчими листами на користь юридичних осіб та суми відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.
Проведення всіх належних відрахувань та утримань із сум заробітної плати державною установою також прямо передбачено пунктом 4.5 Порядку №26/5.
Частина 1 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачає, що засуджені до позбавлення волі, залучені суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
При цьому, механізму виконання даної норми законодавством не передбачено.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464), платниками єдиного внеску, є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону №2464 визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Разом з тим, оплата праці засуджених до позбавлення волі регулюється ст.120 Кримінально-виконавчого кодексу України, згідно з якою форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
При цьому, на даний час єдиним нормативно - правовим актом, який регулює вказане питання є Інструкція про умови, праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі і позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5 (д - Інструкція №396/5).
Згідно ч.1 ст. 120 КВК України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості та згідно Інструкції №396/5, у виправній колонії застосовується бригадна форма розрахунку, оплата праці засуджених здійснюється за фактично виконану роботу бригадою, розрахунок здійснюється на підставі нарядів виконаних робі відомостей щодо кожної працюючої засудженої.
Так, якщо за базу нарахування вважати винагороду отриману засудженими за виконану роботу, то в Законі №2464 існують протиріччя, які не дозволяють засудженим до позбавлення в вважатися застрахованими, тому що, сума мінімального страхового внеску складає - 22% мінімального розміру заробітної плати встановленої по Україні. Тобто, виправна колонія, як платник зобов`язана здійснювати нарахування на заробітну плату засуджених в розмірі 22 % нарахування кожній застрахованій особі, але застрахованими ці особи не вважатимуться, так сума цих нарахувань набагато менша за мінімальну заробітну плату встановлену по Україні.
Суд звертає увагу, що Державна установа «Кам`янська виправна колонія (№34)», є державною установою, фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків, та є неприбутковою організацією. Відповідно Бюджетного кодексу України всі видатки по заробітній платі, у тому числі на сплату податкових зобов`язань, що виникли під час нарахування заробітної плати та грошового забезпечення установа здійснює за рахунок коштів та в межах коштів, які виділяються з бюджету.
При цьому, єдиним джерелом наповнення спеціального фонду є доходи від працевикористання засуджених які складаються з нарахувань на їх заробітну плату у розмірі 50%, згідно Постанови КМУ №653 від 22.04.1999 р.
Таким чином, держава зобов`язала приймати на роботу засуджених, сплачувати за працевлаштованих осіб суми ЄСВ, при цьому питання надходжень для сплати ЄСВ за працевлаштованих засуджених неврегульоване, у зв`язку з чим виправна колонія не має правових підстав для вирішення питань, які не врегульовано законодавством, на власний розсуд, адже такі дії можуть призвести до порушень прав і законих інтересів осіб, що утримуються в установі.
Щодо посилань позивача, на те, що індексація заробітної плати не відноситься до мінімальних державних гарантій в оплаті праці, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.
Таким чином, враховуючи те, що індексація заробітної плати є компенсаційною виплатою, передбаченою статтею 33 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», вона входить до структури заробітної плати, що також підтверджується підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, відповідно до якого суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати індексація спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що індексація заробітної плати є однією з державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Таким чином, проведення індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачено статтею 95 Кодексу законів про працю України, а тому індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці.
Разом з тим, згідно з абзацом 3 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, юридичні особи, які використовують найману працю, в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці несуть відповідальність у вигляді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
При цьому, абзацом 2 частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Таким чином, існують законодавчі норми, які регулюють однакові правовідносини та які суперечать одна одній.
Суд вважає, що у даному випадку позивач зазнав надмірного особистого обвинувачення та був позбавлений можливості позасудово успішно заперечити захід, вжитий стосовно нього. Загалом, стверджувані відповідачем порушення за встановлених судом обставин, призводять до висновку про порушення справедливої рівноваги, що має існувати між основою метою Закону - попередження вчинення порушень у сфері трудового законодавства, та виконанням господарюючим суб`єктом умов цього Закону.
Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Оскаржуваною постановою Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН632/273/ПД/АВ/МГ-ФС/392 від 25.04.2019 року було застосовано до Державної установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» штраф у розмірі 9 264 060,00 грн.
При цьому, з наданих відповідачем матеріалів перевірки та прийнятого за її результатами спірного акту індивідуальної дії - постанови про накладення штрафу, неможливо встановити, з яких обставин та критеріїв виходив відповідач, застосовуючи до позивача максимально можливу санкцію за порушення вимог трудового законодавства.
Відповідно до ч.3 статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Суд звертає увагу, що складовою принципу верховенства права є принцип пропорційності. Сам же принцип пропорційності має також три підпринципи: - адекватність (міра адекватна для досягнення завчасно встановленої цілі, якщо бажаний результат може бути досягнуто тільки за умови звертання до цієї міри); - необхідність (міра є законною з найменш можливими обмеженнями при умові досягнення легітимної цілі); - пропорційність як сувора вимога (серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, повинні бути пропорційними одна до іншої).
Принцип пропорційності розвинув Європейський суд з прав людини в рішенні Handyside v. the United Kingdom (ECHR 5. - 1976. - para.18), де Суд відзначив, що кожна «спеціальна процедура», «умова», «обмеження» чи «покарання», які покладені, повинні бути пропорційні легітимній меті, що переслідується.
Пропорційність stricto sensu або «пропорційний результат» є найважливішою складовою принципу пропорційності. Згідно принципу пропорційності stricto iuris для того, щоб виправдати певні обмеження прав, має існувати відповідне відношення («пропорційні» у вузькому сенсі слова) між результатом, який досягається при задоволенні легітимної мети, та шкодою, яка завдається правам через використання законних засобів. Обмеження прав, яке не буде пропорційним stricto iuris, якщо шкода, заподіяна при обмеженні прав буде більшою за ту користь, що буде досягнута. При чому суть балансу полягає в найменшому обмеженні прав та найбільшому результаті для суспільства, а не в досягненні результату будь-якою ціною чи недопущенні обмеження прав.
Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.
З огляду на викладене, суд враховує, що спірною постановою до позивача застосовано найбільшу міру покарання у вигляді максимально можливого розміру штрафу. Фактично відповідачем в автоматичному режимі застосовано найбільший розмір законодавчо встановленої санкції, без урахування будь-яких обставин скоєння стверджуваного суб`єктом владних повноважень позивачем правопорушення, що на переконання суду є безумовним порушенням принципу пропорційності.
Крім того, суд звертає увагу на те, що основним завданням відповідача, є в першу чергу контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, які використовують найману працю, мета якого безпосередньо полягає у захисті прав працівників.
Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови, діяв без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Таким чином, оскаржуване рішення не відповідає критеріям, визначеним в ч.3 ст.2 КАС України.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Визнати протиправною та скасувати Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН632/273/ПД/АВ/ТД-ФС/391 від 25.04.2019 року, прийняту Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, якою на Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)», накладено штраф у розмірі 29 044 080,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 07.10.2019 року.

Суддя М.В. Дєєв