Справа № 640/19907/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.09.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та скасування постанови № 39410784 від 27.03.2015, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про:

- визнання бездіяльності Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка виразилася в не вчинені необхідних дій, передбачених законодавством, протиправною;

- визнання протиправною та скасування постанови Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27.03.2015 про закінчення виконавчого провадження № 39410784;

- зобов`язання Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів щодо повного виконання рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07, з врахуванням та застосуванням висновків доданого звіту кваліфікованого оцінювача щодо суми 257421,67 грн., яка підлягає виплаті, на підставі рішення Європейського суду з прав людини по справі «Москаленко та інші проти України» за період з 01.11.2011 по 18.07.2013.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.09.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень частини першої ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (ЧАЕС) 1 категорії, та особою постраждалою внаслідок участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС - інвалідом 2 групи.

18.07.2013 Європейським судом з прав людини по справі «Москаленко та інші проти України» винесено рішення № 1270/12, в якому позивач був одним із заявників, яким вирішено: протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватися, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Причиною звернення позивача до Європейського суду з прав людини стало невиконання з 01.11.2011 Державою Україна в особі Управління Пенсійного фонду України у місті Сєвєродонецьку Луганської області рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07, яким зобов`язано боржника здійснити перерахунок та виплату основної державної пенсії позивачу по другій групі інвалідності у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% мінімальних пенсій за віком, відповідно з встановленим Законом України та змінюючим розміром мінімальної пенсії за віком відповідно до частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за відповідний період.

16.08.2013 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 39410784 з виконання рішення № 1270/12 від 18.07.2013.

В результаті виконання вказаного рішення на користь позивача платіжними дорученнями Міністерства юстиції України від 07.11.2013 № 4321, перераховано кошти у розмірі 21608,28 грн - сатисфакція моральної шкоди (еквівалент 2000 євро), від 01.07.2014 № 1899 - сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення у розмірі 75,48 грн (а.с. 45).

27.03.2015 відповідачем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 39410784, з огляду на виконання рішення № 1270/12 від 18.07.2013 в повному обсязі та відповідно інформації, наданої управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Луганській області про повне фактичне виконання постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07.

Так, позивач вважаючи, що постанова про закінчення виконавчого провадження № 39410784 є протиправною та невмотивованою, а судове рішення не виконано у повному обсязі, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07 виконана до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий (інший) порядок обчислення та нарахування даних соціальних виплат, а тому, дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення Європейського суду прав людини від 18.07.2013 у справі «Москаленко та інші проти України» є такими, що вчинені на підставі та в межах наданих їй чинним законодавством повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. ч. 1-4 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, визначено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини п`ятої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV.

Відповідно до норм п. 9 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV, підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Положеннями ст. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до приписів ст. 63 Закону № 796-XII, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14.06.2011 № 3491-VI, доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання положень вказаного Закону, Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23.07.2011.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто, є конституційними.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України розтлумачено, що Кабінетом Міністрів України врегульовано порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що підставою прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови слугували встановлені відповідачем обставини фактичного виконання рішення № 1270/12 від 18.07.2013.

Так, державний виконавець встановив, що грошові кошти перераховані стягувачу Міністерством юстиції України платіжним дорученням від 07.11.2013 № 4321 у розмірі 21608,28 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.07.2014 № 1899 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 75,48 грн., а також, відповідно інформації, наданої управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Луганській області, здійснено повне фактичне виконання постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07.

Слід звернути увагу на те, що позивачем в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції підтверджено отримання вказаних виплат, проте, ОСОБА_1 вважає, що пенсійним органом неправомірно припинено виплати з 01.11.2011, оскільки в рішенні Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.06.2007 у справі № 2а-132/07 не встановлено строк, протягом якого позивачу повинні здійснюватись виплати.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки 23.07.2011 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», якою встановлено розмір додаткової пенсії особам, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, положення статей 50, 54 Закону № 796-XII підлягають застосуванню лише до 23.07.2011, а після вказаної дати, застосуванню підлягають положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 28.12.2010 № 2857-VI та вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 745, з огляду на що, з 23.07.2011 в Україні змінилося правове регулювання зазначених правовідносин, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до цілком обгрунтованого висновку про те, що матеріалами справи підтверджено повне виконання рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18.07.2013, що вказує на правомірність прийняття стороною відповідача постанови від 27.03.2015 про закінчення виконавчого провадження № 39410784.

Крім того, слід зазначити, що за змістом ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» (заява № 43331/12), в якій заявниця скаржилася на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов`язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, суд визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Так, Європейський суд дійшов висновку що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни; при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. Також, Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини вказав, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. При цьому, такий суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (рішення від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer V. the United Kingdom), п. 31, Series А № 26; рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Pichkur v. Ukraine), заява № 10441/06, п. 53).

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо неприйнятності посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Великода проти України» з тих підтсав, що воно прийнято пізніше, ніж виникли спірні правовідносини, оскільки судом застосовано правовий висновок по суті правовідносин, викладений у цьому рішенні, що не може вважатись тотожним застосуванню норми права, прийнятої пізніше.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії», вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Слід врахувати, що позивач не заперечує, що рішення національного суду виконувалося в повному обсязі до листопада 2011 року.

Згідно з ч. ч. 1. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів вважає, що дії та рішення відповідача в даних правовідносинах відповідають вимогам чинного законодавства, а тому, є правомірними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків Окружного адміністративного суду м. Києва не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.09.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко