Справа № 520/3779/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 р.Справа № 520/3779/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.07.19 року по справі № 520/3779/19

за позовом Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просить суд визнати протиправними дії щодо проведення інспекційного відвідування, визнати протиправними та скасувати постанови № ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ІП-ФС від 31.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 4 173,00 грн., № ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 166920,00 грн., №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 125 190,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що посадовими особами відповідача був порушений порядок проведення інспекційного відвідування, а висновки перевірки про порушення позивачем норм КЗпП України та Закону України "Про оплату праці", на підставі яких складено спірні постанови, не відповідають дійсності та спростовуються відповідними документами.

02 липня 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування постанов - задоволено частково.

Скасовано постанови Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019 р. на суму 166 920,00 грн. та №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. на суму 125 190,00 грн., які винесені відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 921,00 грн.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі всі докази, що були надані відповідачем, зокрема, пояснення ОСОБА_3 та відеофіксацію факту виконання ним робіт з шиномонтажу. Також відповідач вважає, що судом першої інстанції неправомірно застосована ч.11 ст.7 ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки вказана норма суперечить конвенції МОП №11.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на викладені доводи та дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача просив суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги з огляду на наведені в апеляційній скарзі доводи.

Представник відповідача в судовому засіданні, наполягаючи на неправильному вирішенні справи судом першої інстанції, просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що посадовими особами ГУ Держпраці у Харківській області за наявності депутатського звернення ( а.с.65) було проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 результати якого викладені в акті інспекційного відвідування від 14.01.2019 року № №ХК3851/657/НД/2НД/АВ (а.с.102-108). Перевіряючих було допущено до перевірки.

В результаті перевірки було виявлено порушення ФОП ОСОБА_2 законодавства - КЗпП України та Закону України "Про оплату праці", а саме: фактичний допуск працівника до роботи без належного оформлення трудових правовідносин; відсутність сформуваної тарифної сітки (схеми посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів); не забезпечення позивачем достовірного обліку виконуваної працівниками роботи, оскільки в табелі обліку використання робочого часу роботодавцем замість 176 робочих годин зазначено лише 144; порушення строків виплати заробітної плати; не виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток низці працівників.

21.01.2019 р. на підставі акту перевірки №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П відповідачем винесено позивачу припис про усунення порушень законодавства (а.с. 39-48).

За наслідками розгляду справи у сфері порушення законодавства про працю відповідачем було притягнуто позивача до відповідальності у вигляді штрафу постановами від 31.01.2019 року: № ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ІП-ФС в розмірі 4173,00 грн., № ХК 3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС в розмірі 166920,00 грн., №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС в розмірі 125 190,00 грн. (а.с.23-30).

Не погодившись з вказаними постановами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ІП-ФС від 31.01.2018 р., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу в розмірі 4 173,00 грн., з огляду на встановлення епізодичних порушень строків виплати заробітної плати на 1-3 дні. В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування постанов ГУ Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019р. на суму 166 920,00грн. та №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. на суму 125 190,00 грн. оскаржуваних постанов, суд першої інстанції виходив з того, що відносини між позивачем та ОСОБА_3 не є трудовими, а мають характер цивільно-правових, тому порушення позивачем вимог ст. 2, ч. 1 ст. 21 ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України не підпадає під визначення недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та враховуючи фактичну виплату компенсацій за невикористані щорічні відпустки, відсутні підстави для накладення на позивача штрафу у визначених розмірах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову, з огляду на наступне.

Перевіряючи висновки акту перевірки та, як наслідок оскаржувані постанови, на предмет їхньої відповідності приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів зазначає :

Щодо порушення вимог ст. 2, ч. 1 ст. 21 ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України внаслідок фактичного допуску позивачем до роботи гр. ОСОБА_3 без належного оформлення трудових правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 2 КЗпП України унормовано, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін ( ч.1 ст.21 КЗпП).

Згідно ч.1 та 3 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:1) при організованому наборі працівників;2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що 15.12.2018 р. між позивачем (Замовник) та гр. ОСОБА_3 (Виконавець) був укладений договір про надання послуг, згідно з яким виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги з мийки та прибирання рухомого складу в строк з 15.12.2018 р. по 15.01.2019 р. ( а.с.158).

Відповідач вважає, що гр. ОСОБА_3 виконував трудову функцію на умовах трудового договору відповідно до професії (посади) зазначеної у штатному розписі - "мийник-прибиральник".

При розгляді справи про застосування штрафу та винесенні постанови відповідачем не був врахований вищевказаний договір, чим було порушено вимоги абз. З ч. 2 ст. 8 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», відповідно до якого, органи держнагляду (контролю) та їх посадові особи під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) зобов`язані утримуватись від необгрунтованих висновків щодо поведінки суб`єктів господарювання вимогам законодавства, неправомірного та необгрунтованого застосування санкцій до суб`єктів господарювання.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору. Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є цивільно-правовим договором.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 ст. 902 Кодексу передбачено, що у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Поряд з цим, до основних ознак трудових правовідносин, що відмежовують їх від цивільно-правових, належать:

-робота за трудовим правовідношенням виконується працівником особисто, і він не вправі передоручити її нікому іншому;

-за загальним правилом носять триваючий характер;

-робота виконується за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою;

-працівник підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку;

-працівник виконує міру праці;

-регулюється процес праці, а не його результат;

-оплата праці провадиться на підставах, визначених законодавством, локальним регулюванням і договором сторін.

З наведених умов договору про надання послуг вбачається, що ОСОБА_3 надавав послуги з мийки та прибирання рухомого складу без визначення певної трудової функції (тобто за умовами договору не була визначена його професія, кваліфікація, спеціальність та посада) і мав право залучати інших осіб на умовах субпідряду, тобто його робота не носила особистісний характер. Крім того, ОСОБА_3 не підпорядкувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, оскільки конкретний час надання послуг визначався ОСОБА_3 самостійно без дотримання певного режиму праці. Для ФОП ОСОБА_2 важливим був лише результат (що підтверджувався актом прийняття виконаних робіт), а не процес праці. При цьому, оплата наданих послуг провадилась на договірних умовах одноразово не пізніше 16 січня 2019 р. з дня прийняття замовником роботи за актом виконаних робіт (п. 2.2 договору про надання послуг). Крім того, договір про надання послуг від 15.12.2018 р., був укладений між ФОП ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 на строк з 15.12.2018 р. по 15.01.2019 р., що виключає таку основну ознаку трудових правовідносин, як тривалість.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15.01.2019 року на виконання вимог п. 2.2 договору про надання послуг, позивач прийняв, а його контрагент здав результат наданих робіт (виконаних послуг), що підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 15.01.2019 року до Договору про надання послуг від 15.12.2018 року.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про цивільно-правовий характер відносин, що склалися між гр. ОСОБА_3 та Позивачем.

Поряд з цим, відповідачем не наведено будь-яких належних та допустимих доказів того, що гр. ОСОБА_3 перебував за адресою: АДРЕСА_1 з метою виконання трудової функції на умовах трудового договору. Пояснення ОСОБА_3 та відеофіксація факту виконання робіт, на які посилається відповідач, жодним чином не підтверджують виконання ОСОБА_3 саме трудової функції за трудовими правовідносинами.

Відповідно до п. 2.1 договору про надання послуг від 15.12.2018 р. за виконану роботу замовник повинен сплатити виконавцеві винагороду у розмірі 6 000,00 грн. за весь період. З суми винагороди замовник утримує та перераховує податки, а саме податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % - 1 080,00 грн. та військовий збір у розмірі 1,5 % - 90,00 грн. Після утримання податків та зборів виконавцю до сплати належить 4 830,00 грн.

Підпунктами 162.1.1 та 162.1.3 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; податковий агент.

Згідно з пп. 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування резидента є: доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Пункт 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України вказує, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Відповідно до пп. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця. А згідно з пп. 164.2.2 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються; суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно - правового договору. Пункт 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, позивач як податковий агент утримав податок від суми доходу виконавця за договором про надання послуг у розмірі 18 % та сплатив його до бюджету, що підтверджується платіжним дорученням № 5366 від 15.01.2019 року.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 цього Кодексу. Згідно з пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Відповідно до пп. "а" п. 171.2 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач як податковий агент нарахував, утримав та сплатив до бюджету військовий збір у розмірі 1,5 % від суми доходу виконавця за договором про надання послуг, що підтверджується платіжним дорученням № 5365 від 15.01.2019 року.

На виконання вимоги п. 2.1 договору про надання послуг та вимог законодавства (податкового та цивільного), позивачем було виплачено на користь виконавця винагороду в розмірі 4 830,00 грн. з утриманням ПДФО у розмірі 18% та військового збору у розмірі 1,5 % від суми винагороди, зазначеної у вищенаведеному договорі, що підтверджується платіжним дорученням № 5364 від 17.01.2019 року.

Отже, визначені умовами цивільно-правового договору, спосіб оплати, відсутність обов`язку виконавця дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, самостійне несення ризиків за надані послуги до моменту здачі їх результатів, в свою чергу, виключає можливість приналежності договору до трудового.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що договір про надання послуг не є трудовим договором і відносини, що виникають між його сторонами законодавством про працю не регулюються, а регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які вкчючають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок дня платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач як податковий агент (платник ЄСВ) сплатив ЄСВ в розмірі 1 320,00 грн. (22 % від суми нарахованої винагороди за договором про надання послуг), що підтверджується платіжним дорученням № 5367 від 15.013.2019 року.

Крім того, ст. 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції було встановлено, що вищезазначений договір про надання послуг не був визнаний недійсним чи неукладеним у порядку встановленому законом.

Отже, гр. ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах із позивачем, а виконував свої обов`язки за цивільно-правовим договором.

Таким чином, висновок відповідача про те, що позивачем фактично допущено працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) у письмовій формі без видання наказу, або розпорядження, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу є необгрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 802/2066/16-а від 06.03.2019 року основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для винесення постанови ШХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 125 190,00 грн., а тому рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року у справі № 520/3779Д9 є законним та обґрунтованим.

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивачем фактично допущено працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) у письмовій формі без видання наказу, або розпорядження, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для винесення Постанови №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. про накладення штрафу в розмірі 125 190,00 грн., а тому вважає її такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції була неправомірно застосована ч. 11 ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", оскільки вказана норма суперечить Конвенції МОГІ № 81.

Поряд з цим, апелянт не зазначає якій саме нормі Конвенції МОП № 81 суперечить ч. 11 ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

При цьому, посилання відповідача на постанови Верховну Суду від 22.03.2018р. у справі № 6976/2073/17 та від 12.04.2018 р. у справі № 816/2325/16 є безпідставними, з огляду на таке. В першій постанові йде мова про те, що ч. 11 ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" відсутня у переліку норм наведеному у ч. 5 ст. 2 зазначеного закону, дотримання яких для Відповідача є обов`язковим. При цьому, суд касаційної інстанції жодним чином не посилається на суперечливість норм ч. 11 ст. 7 Закону та Конвенції МОП № 81. Щодо постанови Верховну Суду від

12.04.2018 р. у справі № 816/2325/16, то в ній взагалі відсутні посилання на ч. 11 ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" і жодним чином не був проаналізований порядок застосування цієї норми.

Щодо порушень позивачем ч. 1 ст. 83 КЗпП України, що полягає у невиплаті грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток працівникам, внаслідок чого була винесена відповідачем Постанова №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019 р„ керуючись абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, вважаючи вказану компенсацію мінімальними державними гарантіями в оплаті праці, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про оплату праці" норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються дія підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України.

Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, що визначені ч. 1 ст. 12 Закон7 України "Про оплату праці" та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.

Крім того, за приписами ст. 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", основні державні соціальні гарантії встановлюються законами. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати;

мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями.

Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIII КЗпП України.

При цьому, глава VIII КЗпП України, визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оплату праці", що містить перелік норм оплати праці.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відпустки" державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. З ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що відповідачем помилково ототожнено державні гарантії, пов`язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.

Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оплату праці" та КЗпП України, внаслідок чого висновок відповідача щодо порушення позивачем абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується и з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу, передбаченого абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, в розмірі 166 920,00 грн. з огляду на те, що порушення ч.1 ст. 83 КЗпП України не підпадає під визначення недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, а також враховуючи фактичну виплату компенсацій за невикористані щорічні відпустки на момент прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті постанов №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019 р. та №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р.., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з порушенням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано належних доказів на обґрунтування правомірності прийняття зазначених оскаржуваних рішень.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування постанови Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/МГ-ФС від 31.01.2019 р. на суму 166 920,00 грн. та №ХК3851/657/НД/2НД/АВ/П/ТД-ФС від 31.01.2019 р. на суму 125 190,00 грн., які винесені відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 року по справі № 520/3779/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 16.10.2019 року