Справа № 260/97/19
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9551/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Матковської З.М.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року (суддя- Гебеш С.А., ухвалену в м. Ужгород) у справі № 260/97/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

28.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку в якому просить скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року №1193/кп в частині притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні позивача - Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку про визнання протиправним та скасування наказу залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення в суд з позовом.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, його оскаржив позивач - ОСОБА_1 подавши до Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вказує на неповне з`ясування обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи та просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, покликається те, що суд першої інстанції допитуючи свідків в підготовчому судовому діяв всупереч вимогам КАС України, оскільки такі дії в підготовчому судовому засіданні нормами КАС України не передбачені. Крім цього зазначає, що суд не вправі за наслідками підготовчого засідання виносити ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, явки уповноважених представників не забезпечили, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу в межах наведених доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції зробив висновок, що позивач звернувся в суд з пропуском встановленого законом строку звернення в суд з позовом.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

Із матеріалів справи слідує, що предметом оскарження є визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року №1193/кп про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини першої та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 87-1 Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року N 551-XIV визначено, що рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку.

Згідно вимог ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.

Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який є спеціальним для такої категорії справ.

Твердження позивача, про те що оскаржуваний наказ йому не оголошувався та не вручався, позивачу про його існування не було відомо і його ні усно, ні під підпис ніхто з ним не ознайомлював, акт про відмову позивача від ознайомлення з даним наказом відповідачем був складений і підписаний формально, з метою зафіксувати його відмову від ознайомлення, хоча такого факту не було, судом першої інстанції вірно не взято до уваги з огляду на таке.

Судом першої інстанції з показів свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановлено, що із наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач був ознайомлений і йому було відомо про нього, оскільки зміст наказу був зачитаний йому в голос в присутності свідків і надавався йому саме 31.12.2017 року, однак позивач відмовився від підпису про його ознайомлення з ним, оскільки з таким він був не згідний.

Дані обставини також підтверджуються актом про відмову ознайомлення під розпис з наказом командира в/ч НОМЕР_1 №1193/кп від 30.12.2017 (а.с.238 том1).

З штемпеля вхідної кореспонденції Закарпатського окружного адміністративного суду видно, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права 28.01.2019 року, тобто з значним пропуском строку, відколи він дізнався про існування оскаржуваного ним наказу.

Посилання представника позивача як на одну з підстав пропуску строку на те, що 13 лютого 2018 року ОСОБА_1 прибув із зони проведення антитерористичної операції, в якій він перебував до медичного батальйону військової частини НОМЕР_2 з захворюванням, яке відображене в медичній довідці 23/129 від 13 лютого 2018 року. Згідно також даної довідки ОСОБА_1 був звільнений від військової служби для проходження реабілітації терміном 15 календарних днів судом першої інстанції вірно не взято до уваги з огляду на таке.

Проаналізувавши даний письмовий доказ (медичну довідку військово-лікарської комісії) 23/129 від 13 лютого 2018 року судом першої інстанції вірно встановлено, що цей доказ не підтверджує факту, коли саме позивач повернувся з зони АТО, і чи був він звільнений від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів, оскільки даний доказ свідчить і підтверджує лише факт проведення медичного огляду позивача 13.02.2018 року і потребу в звільненні такого від виконання службових обов`язків, відтак такий вірно не визнаний судом як поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки наявність цієї обставини, не свідчить, що позивачу було створено об`єктивні перешкоди для звернення ним з адміністративним позовом.

Також судом першої інстанції вірно не взято до уваги як на підставу для поновлення пропущеного строку звернення до суду посилання на ту обставину, що після проходження реабілітації ОСОБА_1 був переведений з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_3 . Згідно з Наказом міністерства оборони України від 02 квітня 2018 року № 72 вважається, що ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_1 21 березня 2018 року для прийому нової посади, а з 02 квітня 2018 зарахований до списків військової частини НОМЕР_3 з огляду на таке.

З Наказу Міністерства оборони України від 02 квітня 2018 року № 72 вбачається, що позивач з 02 квітня 2018 зарахований до списків військової частини НОМЕР_3 на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача збройних Сил України (по особовому складу) від 21 березня 2018 року №154 про його призначення. Однак у вказаному наказі зазначається лише те, що позивач прибув 02.04.2018 року до військової частини НОМЕР_3 з військової частини НОМЕР_1 , однак коли такий вибув з неї не встановлено і позивачем належних доказів з яких можна встановити ці обставини не надано.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з моменту проведення його медичного огляду у військовій частині НОМЕР_2 , яке було проведено 13.02.2018 року і до моменту його прибуття до військової частини НОМЕР_3 та зараховання його до списків військової частини 02.04.2018 року пройшло більше місяця (13.02.2018 року-02.04.2018 року) тому навіть з врахуванням можливого його перебування на реабілітації протягом 15 днів пройшов досить тривалий час, протягом якого позивач мав змогу звернутися як до центру надання з надання безоплатної вторинної правової допомоги так і безпосередньо до суду у передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України строки.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, цей доказ не підтверджує факту коли саме позивач повернувся з зони АТО і де позивач перебував у період його повернення з зони АТО до прибуття у військову частину НОМЕР_3 в яку він прибув 02.04.2018 року, а тому дана обставина не свідчить про об`єктивні обставини які не залежали від волевиявлення позивача, щодо звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Щодо твердження позивача, що з 06 квітня 2018 року ОСОБА_1 відряджений до зони проведення антитерористичної операції. Дані обставини відображені в Наказі міністерства оборони України № 4 дск від 04 травня 2018 року судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

В даному Наказі зазначено Вважати таким що прибули зазначається що підстава вибуття позивача є посвідчення про відрядження № 313/8/136 від 06 квітня 2018 року. Аналізуючи даний доказ судом першої інстанції вірно встановлено що позивач прибув у відрядження з військової частини НОМЕР_3 з 30 квітня 2018 року, що зазначено безпосередньо у даному наказі 04.05.2018 року № 4дск. Як вірно зазначено судом першої інстанції, оформлення самого відрядження в зону АТО позивача від 06.04.2018 року № 313/8/136 не свідчить про те, що такий саме з 06.04.2018 року вибув з військової частини де проходив службу, і позивачем не надано доказів де він перебував з 06.04.2018 року в разі вибуття з військової частини до 30.04.2018 року що зафіксовано в наказі 04.05.2018 року № 4дск. Термін з 06.04.2018 року по 30.04.2018 року є досить тривалим.

Відтак, апеляційний суд зазначає, що з 02.04.2018 року до моменту прибуття в зону АТО 30.04.2018 року позивач міг вичини дії які залежали від нього для звернення до суду з приводу оскаржуваного ним наказу в строки передбачені КАС України.

Судом встановлено, що 02.08.2018 року представник позивача, як адвокат отримав доручення центру безоплатної правової допомоги для представництва інтересів позивача. Під час зустрічі з позивачем встановивши факт відсутності в останнього будь яких документів адвокатом було рекомендовано звернутися до центру безоплатної правової допомоги з заявою про видачу ще одного доручення для збору документів, оскільки згідно першого доручення представник позивача не наділений правами робити адвокатські запити, а тільки представляти інтереси. Лише з 10.08.2018 року представником позивача отримано доручення згідно якого він отримав повноваження на збір доказів і дані твердження відображенні в змісті доручень центру з безоплатної правової допомоги. Представник позивача зазначає, що з метою збору доказів позивачем подано заяву до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку і доказом цього є проведення перевірки даним органом. В той же час коли саме він звернувся до цього органу представником позивача не зазначено.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, факт звернення до центру безоплатної правової допомоги для представництва інтересів позивача та звернення до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку підтверджує факт обізнаності про існування оскаржуваного наказу.

Беручи до уваги наведене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про не можливість встановити, чому з моменту встановлення Ужгородським зональним відділом військової служби правопорядку порушень та винесення подання відповідачу про усунення порушень, позивач не зміг звернутися до суду з даним адміністративним позовом у строки визначені ст. 122 КАС України.

Як вже зазначалось вище, предметом оскарження являється наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року № 1193/кп в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності про існування якого позивачу стало відомо з 31.12.2017 року, відтак саме з цієї дати у позивача виник встановлений ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ч.5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, а позивач звернувся до суду лише 28.01.2019 року, тобто через один рік і один місяць з моменту виникнення у позивача права на таке звернення до суду.

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що належних та допустимих доказів щодо неможливості звернення до суду у строки визначені КАС України, апелянтом не надано.

Також посилання позивача, як на підставу для задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, щодо використання позивачем права визначеного ст. 17 КАС України для досудового порядку вирішення спору і позивач в даному випадку скористався ним шляхом звернення із заявою до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку, як органу який здійснював перевірку законності притягнення до відповідальності позивача і в даному випадку з врахуванням ч. 4 ст. 122 КАС України у позивача є трьох місячний строк звернення до суду, який обчислюються з дня вручення позивачу рішення за результантами його скарги на рішення, дію або бездіяльність суб`єкта владних повноважень судом першої інстанції вірно не взято до уваги, з огляду на таке.

Статтею 17 КАС України передбачено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову. Згідно вимог ч.1 ст. 46 КАС України передбачено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач, суд констатує, що в даному випадку між позивачем та відповідачем досудового врегулювання даного спору виходячи з норми ст. 17 КАС України не було. Відтак твердження позивача про те, що після отримання ним лише 31.12.2018 року на його адвокатський запит від Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку акту службового розслідування та оскаржуваного наказу, у позивача відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України є три місяці на звернення до суду з даним позовом у зв`язку досудовим врегулюванням спору є безпідставними.

Відтак враховуючи наведене, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що наведене не дає підстав для визнання поважними причин та поновлення строку звернення до суду, як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

З приводу посилання апелянта на ту обставину, що суд не мав права допитувати свідків, колегія суддів зазначає, що дана обставина не впливає на факт того, що позивач лише в січні 2019р. оскаржив наказ, який виданий в грудні 2017року, тобто з порушенням строків встановлених КАС України.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі № 260/97/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 18.10.2019р.