Справа № 620/2435/19
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/2435/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.10.2017 по 22.04.2018 включно в сумі 95336,16 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачем при виключенні 18.10.2017 останнього зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 не було здійснено повного розрахунку, а саме позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно. Кошти в повному обсязі були перераховані на картковий рахунок позивача лише 23.04.2018. Позивач вважає, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку. Позивач наполягає на тому, що застосуванню підлягають саме норми Кодексу законів про працю України, оскільки в тому випадку, коли спеціальне законодавство з питань проходження військової служби жодним чином не регулює питання відповідальності роботодавця при неналежному виконанні ним встановленого законом порядку та строків виплати належної грошової суми при звільненні військовослужбовця застосуванню підлягають норми загального трудового законодавства.

19.08.2019 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою надано термін для подачі до суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

06.09.2019 відповідач, у встановлений судом строк, надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та зазначив, що звільнення військовослужбовця з військової служби є підставою для виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, при цьому виплата такої компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік, відповідно до встановленої процедури. Також вказує, що норми КЗпП України на позивача не поширюються. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 смт. Гончарівське.

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2017 № 102 позивача відповідно до ч.6 ст. 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 09.10.2017 № 151.

Також позивача виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 з 18.10.2017 та знято з усіх видів забезпечення з 17.10.2017 (а.с.8).

Судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2017 у справі № 825/2006/17 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 54592 грн.77 коп.

Рішення суду першої інстанції залишилось без змін відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2018 та набрало законної сили.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду Військовою частиною НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» компенсацію за неотримане речове майно, а саме: 06.04.2018 20 685,72 грн та 23.04.2018 33907,05 грн, про що свідчить виписка з банку (а.с. 17).

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

При цьому Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби з 18 жовтня 2017 року у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2017 № 102, тоді як, фактичний розрахунок (виплату компенсації за неотримане речове майно) проведено 23 квітня 2018 року.

При цьому, необхідно зазначити, що позивач, вважаючи розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом про стягнення компенсації за неотримане речове майно.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 по справі №810/1543/17.

З огляду на зазначене суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, а тому позовні вимоги є безпідставними. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.10.2017 по 22.04.2018 включно в сумі 95336,16 грн необхідно відмовити.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 доведено правомірність вчинених дій, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 16.10.2019.

Суддя О.М. Тихоненко