Справа № 140/626/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8486/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 140/626/19 за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції Волдінер Ф.А.,

час ухвалення рішення 16:04 год. 19.06.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 01.07.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС у Волинській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач 2), в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 14-19 від 31.01.2019 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; 3) визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області в частині нероз`яснення громадянину ОСОБА_1 причин відмови, порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.02.2019 позивачу було вручено повідомлення № 4 від 18.02.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є рішення Державної міграційної служби України № 14-19 від 31.01.2019. Відмову було вмотивовано тим, що на підставі абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі відсутності умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_2 не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 140/626/19 у позовних вимогах відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивачеві не був роз`яснений порядок оскарження рішення та причини такої відмови, зазначає, що ситуація в країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обгрунованими, наголошує, що позивача було визнано біженцем у Нігерії, а примусове повернення до країни походження є порушенням ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, що матиме наслідком порушення міжнародних договорів Україною.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 140/626/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на підставі матеріалів особової справи № 2018 LT 0026 встановлено, що позивач ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна постійного проживання Федеративна Республіка Нігерія, за національністю - ІНФОРМАЦІЯ_2 , за релігійними переконаннями - мусульманин, освіта - середня, неодружений. З документів, що посвідчують особу у заявника наявна копія посвідчення біженця виданого Федеративною Республікою Нігерія. На даний час позивач знаходиться у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі Волинський ПТПІ).

18.01.2017 позивачу було надано статус біженця у Федеративній Республіці Нігерія (а.с. 63). 14.04.2017 позивач приїхав до України та 28.04.2017 звернувся із заявою іноземця чи особи без громадянства для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні

12.05.2017 позивачу було видано посвідку на тимчасове проживання органом № 5301, яка дійсна до 30.11.2017. Відповідно до рішення Мостиського районного суду Львівської області від 01.03.2018 у справі № 448/248/18, громадянин Республіки ОСОБА_4 на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 24.02.2018 вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на ділянці відділу прикордонної служби «Сянки» територія Турківського району, Львівської області в районі 255 прикордонного знаку, внаслідок чого був затриманий прикордонниками терміном до ОСОБА_5 , з метою з`ясування обставин вчиненого ним адміністративного правопорушення. Вищевказаним рішенням суду задоволено позовні вимоги про примусове видворення та затримання вказаного іноземця.

29.08.2018 позивач подав до УДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 26 (а.с. 54-54зворот), яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 31.07.2018 № 04-01/681 була скерована до УДМС у Волинській області. В обґрунтування вказав, що є загроза переслідувань у Нігерії щодо нього, так як він підозрюється у належності до ЛГБТ спільноти, що може нести небезпеку для його життя.

Рішенням ДМС України від 31.01.2019 № 14-19 «Про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2018 LT 0026 громадянина Гвінеї на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, підтримуючи письмовий висновок УДМС у Волинській області Діалло Тіерно ОСОБА_6 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с. 134).

Зі змісту висновку УДМС у Волинській області вбачається, що відповідно до отриманих пояснень, заявник є громадянином Гвінеї. ОСОБА_7 Нігерії представники ЛГБТ дійсно зазнають переслідувань. Більше того, вказані дії останніх тягнуть за собою притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності та в подальшому призначення їм лише реальної міри покарання, а в окремих районах країни до таких осіб може застосовуватися тортури. Тому, доводи заявника у заяві з цього приводу слід вважати правдоподібними. Водночас, як вбачається із матеріалів особової справи, заявник за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині фактично не переслідувався. Більше того його побоювання достовірними доводами, чи відповідними документами не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять загальний характер і фактично не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач в Нігерії участі у політичній діяльності не приймав, членом політичних, військових, громадських організацій не був. При поверненні до країни постійного проживання він не зазнає переслідувань за ознакою раси, національності, громадянства (підданства) чи належності до певної соціальної групи. Проаналізувавши надані заявником пояснення по суті справи та інформацію по країні його постійного проживання, можна дійти висновку, що у разі повернення до Нігерії, реальна небезпека йому не загрожуватиме, оскільки в країні його постійного проживання переслідувань зазнають особи, які перебувають в одностатевих відносинах, до яких заявник не відноситься. Більше того, його доводи про можливі переслідування з цього приводу є надуманими і ґрунтуються лише на власних припущеннях, і в жодному разі не підтверджуються наявними матеріалами справи.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач заперечує свою належність до ЛГБТ спільноти, що підтверджується матеріалами справи, а саме протоколом співбесіди №2, що міститься на 97 аркуші справи.

Згідно п.8, ч. 1, ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Країна громадянської належності, згідно п.10, ч. 1, ст. 1 вищевказаного закону, - країна, громадянином (підданим) якої є особа. Як вбачається із матеріалів справи, такою країною є ОСОБА_8 .

Згідно п. 19, ч.1, ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", статус біженця - визнання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, іноземця або особи без громадянства біженцем.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується апелянтом, 14.04.2017 позивач приїхав до України та 28.04.2017 звернувся із заявою іноземця чи особи без громадянства для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні. 12.05.2017 позивачу було видано посвідку на тимчасове проживання органом № 5301, яка була дійсна до 30.11.2017.

24.02.2018 року позивач намагався незаконно перетнути державний кордон України в Республіку Польща поза встановленими пунктами пропуску на напрямку 225 прикордонного знаку на відстані 500 м. від лінії державного кордону на території Турківського району Львівської області, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Сянки», однак був затриманий о 18 год. 55 хв. 24.02.2018 року прикордонним нарядом «Прикордонний патруль», чим порушив вимоги ст..9 Закону України «Про державний кордон України», тобто скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Термін легального перебування на території України закінчився 30.11.2017 року, до 24.02.2018 року (а саме до моменту затримання) перебував на території України без законних на те підстав.

Про відсутність наміру на отримання статусу біженця по прибутті в Україну свідчать пояснення протоколу співбесіди, зокрема аркуш справи 78, де позивач зазначає, що вступив до Полтавського торгівельного університету.

Ч.1 ст. 5 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлю, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як підтверджено матеріалами справи та не спростовується апелянтом, позивач у встановлений законом строк із заявою про надання статусу біженця не звертався.

Також варто зазначити. що відповідно до п.5 ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апелянт зазначає, що не було роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. Такі твердження апелянта суперечать наявним у матеріалах справи доказам, а саме аркуш справи 8 містить Повідомлення із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що причиною відмови у позові суд першої інстанції зазначив неподання письмових доказів переслідувань. Проте таке твердження не відповідає дійсності, оскільки, суд відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що позивачем не надано документів або матеріалів, які б могли бути доказом наявності умов для надання статусу біженця, не було надано переконливих аргументів про факти погроз чи переслідування. Тобто, приймаючи оспорюване рішення, суд посилався на відсутність обґрунтованих аргументів а не на відсутність письмових доказів.

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, не заперечує те припущення позивача, що Нігерія є небезпечною країною для представників ЛГБТ спільноти, проте апелянтом не надано належних і достатніх аргументів вважати, що ця країна є небезпечною саме для нього, оскільки позивач у протоколі співбесіди заперечує свою належність до ЛГБТ спільноти.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року у справі №826/16671/16.

Посилання апелянта на побоювання стати жертвою переслідування у країні походження - Гвінеї, як підтверджується матеріалами справи, не відповідають дійсності, оскільки аркуш справи 130 містить пояснення апелянта про те, що йому у разі повернення до ОСОБА_3 небезпека не загрожуватиме, така небезпека можлива для його батька.

В апеляційній скарзі зазначено, що позивача було визнано біженцем у відповідності до умов Конвенції 1951 року у Нігерії (щодо країни його походження - Гвінеї), проте за теперішніх обставин позивач бажає бути визнаним біженцем в Україні (щодо Нігерії). Колегія суддів вважає, що визнання особи біженцем з Гвінеї у Нігерії не може бути достатньою підставою для визнання цієї ж особи біженцем з Нігерії в Україні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач хоче повернутися до Гвінеї, що підтверджується аркушем справи 130.

З огляду на все вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги суперечать наявним матеріалам справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі № 140/626/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 17.10.2019 року