Справа № 826/12592/14
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/12592/14

адміністративне провадження №К/9901/22705/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шевцової Н.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кашпур О. В., Данилевич Н. А.,

за участю секретаря судового засідання Івашка О. Л.

учасники справи:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Підвищенної А. В., Казарян Н. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 826/12592/14

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року, прийняту у складі судді Літвінової А. В.,

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О. В., суддів: Епель О. В., Кобаля М. І.,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у Дніпровського районі міста Києва (далі - УПФУ у Дніпровському районі м. Києва), в якому просила суд:

1.1. визнати незаконними дії УПФУ у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», засіданнях «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та їхніх «рішень», виданні наказу від 14 серпня 2014 року №155/к, звільненні її з роботи 14 серпня 2014 року та розрахунку при звільненні;

1.2. зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва скасувати рішення комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року, наказ від 14 серпня 2014 року №155/к, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій, внести відповідні записи до її трудової книжки;

1.3. зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати;

1.4. зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що її звільнення з посади головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій відбулося з порушенням норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та Закону України «Про державну службу», оскільки відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, вимога відповідача-працедавця щодо підписання нової посадової інструкції, яка містить у собі дискримінаційні положення по відношенню до неї, не може бути підставою для звільнення. Крім того, позивач зазначила, що рішення Комісії по трудовим спорам не були скріплені печаткою, що є порушенням вимог частини сьомої статті 223 КЗпП України.

3. УПФУ у Дніпровському районі м. Києва проти задоволення заперечував, зазначив, що ОСОБА_1 правомірно звільнена у зв`язку із зміною істотних умов праці - відмовою від підписання посадової інструкції та зобов`язання щодо збереження інформації з обмеженим доступом.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. ОСОБА_1 працювала головним спеціалістом відділу контролю за правильністю призначення пенсій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва, її посадові обов`язки, як державного службовця, визначені посадовою інструкцією, з якими позивач була ознайомлена під підпис (т. 1 а.с. 51, 48).

5. 22 січня 2014 року наказом начальника УПФУ у Дніпровському районі м. Києва №12/К на виконання наказу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 17 січня 2014 року №20/К здійснено реорганізацію структурних підрозділів та внесення змін до штатного розпису УПФУ у Дніпровському районі м. Києва, а також реорганізовано в управлінні відділи та на їх базі створено нові (т. 1 а.с. 29).

6. Відповідно до пунктів 6.1 та 6.2 вказаного наказу начальника відділу кадрового забезпечення зобов`язано здійснити необхідні заходи щодо проведення реорганізації структурних підрозділів УПФУ у Дніпровському районі м. Києва згідно вимог чинного законодавства, пункту 1 статті 40 КЗпП України, Закону України «Про зайнятість населення та підготувати до 27 січня 2014 року письмові повідомлення про наступні вивільнення працівників з пропозицією щодо переведення на інші посади.

7. На підставі наказу Національного агентства України з питань державної служби від 13 серпня 2011 року № 11 «Про довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців», наказу УПФУ у Дніпровському районі м. Києва від 31 січня 2014 року №22/К «Про внесення в дію штатного розпису управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва» керівниками структурних підрозділів розроблені положення відділів, згідно з новою структурою та підготовлені нові посадові інструкції працівників.

8. Начальником ГУ ПФУ в м. Києві 31 січня 2014 року затверджено Структуру управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м.Києва (т. 1 а.с. 34).

9. 12 травня 2014 року начальником УПФУ у Дніпровському районі м. Києва затверджено посадову інструкцію головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_1 , від підписання якої вона відмовилася (т. 1 а.с. 54).

10. Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено зміст посадових інструкцій та встановлено, що у новій посадовій інструкції, від підписання якої відмовилася позивач, змінено кваліфікаційні вимоги головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_1 , згідно з якими на дану посаду призначається особа, що має вищу освіту відповідного напрямку підготовки, а не лише професійну освіту (т. 1 а.с. 50, 57).

11. Під час судового розгляду у судах першої та апеляційної інстанції позивач зазначила, що у зв`язку зі змінами кваліфікаційних вимог у посадовій інструкції, вона побоюється майбутнього звільнення із займаної посади через невідповідність новим кваліфікаційним вимогам.

12. 06 червня 2014 року відбулось засідання комісії по трудовим спорам УПФУ у Дніпровському районі м. Києва, діяльність якої було поновлено на 2014 рік на підставі наказу начальника цього Управління від 02 січня 2014 року № 7.

13. Порядком денним під час вказаного засідання було обговорення доповідної записки начальника відділу контролю за правильністю призначення пенсій ОСОБА_2 з приводу відмови від підписання головним спеціалістом відділу контролю за правильністю призначення пенсій ОСОБА_1. посадової інструкції.

14. За результатами розгляду Комісією прийнято рішення від 06 червня 2014 року, оформлене протоколом № 15, яким висунуто пропозиції ОСОБА_1 надати для комісії у письмовому вигляді зауваження та доводи щодо відмови у підписанні посадової інструкції та попереджено, що у разі відмови від підписання посадової інспекції до неї будуть застосовані заходи, відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с. 60).

15. 11 червня 2014 року в УПФУ у Дніпровському районі м. Києва у присутності першого заступника начальника управління Шушкової О. В. , начальника юридичного відділу Сідловської А.В. , начальника відділу персоналу Мурашової Т .М. та головного спеціаліста відділу персоналу Каліщук С.Г . був складений акт про відмову від підписання посадової інструкції ОСОБА_1 Вказаний акт підписаний посадовими особами та скріплений печаткою організації. (т. 1 а.с. 36).

16. В цей же день у присутності тих же посадових осіб УПФУ у Дніпровському районі м. Києва був складений акт про відмову від підписання зобов`язання щодо збереження інформації з обмеженим доступом (т. 1 а.с. 35).

17. 12 червня 2014 року відбулось засідання комісії по трудовим спорам УПФУ у Дніпровському районі м. Києва, про що складено протокол № 16.

18. За змістом цього протоколу визначено порядок денний засідання комісії, а саме розгляд акта про відмову ОСОБА_1 від підписання посадової інструкції та акта про відмову ОСОБА_1 від підписання зобов`язання щодо збереження інформації з обмеженим доступом.

19. За результатами засідання, комісія вирішила: у разі відмови від підписання посадової інструкції та зобов`язання щодо збереження інформації з обмеженим доступом до головного спеціаліста ОСОБА_1. будуть застосовані заходи, відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 62).

20. ОСОБА_1 , отримавши 13 червня 2014 року копію протоколу засідання комісії № 15 від 06 червня 2014 року, власноручно виклала у цьому протоколі зауваження щодо його змісту, а саме те, що секретар комісії не відобразила в протоколі засідання комісії перелік пунктів посадової інструкції, з якими була не згодна ОСОБА_1

21. Із вказаними рішеннями комісії по трудовим спорам від 06 червня 2014 року та від 12 червня 2014 року ОСОБА_1 ознайомлена, їх копії отримала особисто 13 червня 2014 року, про що свідчить її підпис на цих рішеннях, копії яких є у матеріалах справи.

22. Наказом УПФУ у Дніпровському районі м. Києва від 14 серпня 2014 року №155/к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с. 6).

23. 30 травня 2016 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва здійснено заміну неналежного відповідача у справі - управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва на правонаступника - Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

24. Справа розглядалася судами попередніх інстанцій неодноразово.

25. 24 лютого 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

26. Скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд указав на таке:

26.1. Суд першої інстанції не з`ясував, чи дійсно позивачка відмовилася від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці, адже лише факт не підписання посадової інструкції не може доводити відмову від продовження роботи. Доказами про відмову від продовження роботи може бути заява працівника, в якій він вказує про небажання продовжувати роботу на нових умовах, чи інші дані, які доводять не виконання покладених трудових обов`язків.

26.2. Суд першої інстанції взагалі не досліджував докази та не встановлював обставини щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, хоча про це заявлялась вимога.

26.3. Вказані порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції виправлені не були.

26.4. Вищий адміністративний суд України визначив, що під час нового розгляду справи на підставі зібраних доказів судам необхідно встановити чи мала місце відмова позивачки від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці, а також дослідити докази та визначитися з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

27. 10 лютого 2017 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

28. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з правомірності звільнення позивача, оскільки позивач відмовилась підписати посадову інструкцію, якою визначені її посадові обов`язки, тим самим допустила порушення вимог Закону України «Про державну службу» та Правил внутрішнього трудового розпорядку УПФУ у Дніпровському районі міста Києва.

ІV. Касаційне оскарження

29. 15 травня 2017 року, не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.

30. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначає, що судами не виконано вказівок Вищого адміністративного суду України, викладених в ухвалі від 24 лютого 2016 року та не витребувано у відповідача доказів її відмови від продовження роботи.

31. Крім того, позивач указує на неврахування судами попередніх інстанцій факту її непопередження за два місяці про зміну істотних умов праці.

32. 16 травня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження та витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/12592/14 (суддя-доповідач - Олексієнко М. М.).

33. 01 червня 2017 року справа № 826/12592/14 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

34. 06 липня 2017 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (суддя-доповідач - Штульман І. В.).

35. 14 лютого 2018 року справу № 826/12592/14 разом з матеріалами касаційної скарги передано до Верховного Суду (суддя-доповідач - Желтобрюх І. Л.)

36. 11 травня 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання позивача про заміну відповідача його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.

37. 05 червня 2019 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 624/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді - доповідача Желтобрюх І. Л., що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг.

38. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 червня 2019 року визначено склад суду: головуючий суддя - Шевцова Н. В. (суддя-доповідач), судді - Кашпур О. В., Радишевська О. Р.

39. Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року у складі судді Шевцової Н. В. справу прийнято до свого провадження та задоволено клопотання позивача про заміну відповідача його правонаступником - ГУ ПФУ в місті Києві.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

40. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

41. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

42. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

43. Згідно зі статтею 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

44. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

45. Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу на час виникнення спірних правовідносин регулювались чинним на той час Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723- ХІІ «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 3723-XII).

46. Частиною першою статті 30 Закону № 3723-XII установлено, що підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими КЗпП України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

47. Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України і такими підставами, зокрема, є відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

48. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

48.1. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

48.2. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього КЗпП України.

49. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Верховний Суд України роз`яснив, що припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для цього працівника була обов`язкова.

50. У пункті 31 цієї Постанови Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці.

51. Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15 дійшов правового висновку, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України та за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

52. Частина перша статті 235 Кодексу законів про працю України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

53. Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

54. Четвертою статті 9 КАС України встановлено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

55. Частиною першою статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

56. Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

57. Згідно статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

58. Статтею 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

59. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

60. Приписами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

VІ. Позиція Верховного Суду

61. Звільнення працівника у зв`язку із зміною істотних умов праці, є законним тільки в тому випадку, якщо роботодавцем буде доведена наявність істотних змін в організації виробництва та (або) умов праці, надані докази про попередження працівника про такі зміни не пізніше ніж за два місяці, а також факту відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

62. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у зв`язку із зміною штатного розпису УПФУ у Дніпровському районі міста Києва, розробленням керівниками структурних підрозділів положень про нові відділи та за новою структурою нових посадових інструкцій працівників управління, відбулась зміна істотних умов праці.

63. Матеріалами справи підтверджено, що після затвердження нової посадової інструкції головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва відбулася зміна кваліфікаційних вимог, які висуваються до позивача. Відповідно до змісту нової посадової інструкції на цю посаду призначається особа, яка має вищу освіту відповідного напрямку підготовки, а у посадових інструкціях попередніх років, така вимога була відсутня.

64. Вищий адміністративний суд України, направляючи справу на новий розгляд, дав вказівку судам під час нового розгляду з`ясувати чи було попереджено позивача про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж за два місяці до такої зміни, а також чи була відмова позивача від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, як передумова звільнення працівника з підстав, визначених пунктом 6 статті 36 КЗпП України.

65. Суд апеляційної інстанції, зазначивши про відсутність заяви позивача про відмову від продовження роботи, не врахував вказівок суду касаційної інстанції щодо обов`язкової наявності такої заяви, як однієї з підстав законності звільнення позивача у порядку пункту 6 статті 36 КЗпП України.

66. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач неодноразово публічно висловлювала своє небажання продовжувати працю в управлінні пенсійного органу при нових умовах праці і як наслідок відмовлялася від підписання нової посадової інструкції.

67. Проте Верховний Суд зазначає, що такі висловлювання не є належним доказом відмови позивача від продовження роботи.

68. Судами попередніх інстанцій установлено, що у зв`язку із затвердженням нової посадової інструкції, яка закріплювала нові кваліфікаційні вимоги, відбулася зміна істотних умов праці. При цьому відповідач не повідомив ОСОБА_1 про таку зміну не пізніше ніж за два місяці, а також не отримав від неї відмову від продовження роботи.

69. Таким чином, під час звільнення позивача у зв`язку зі зміною істотних умов праці роботодавцем не було дотримано порядку такого звільнення, а також не забезпечено гарантій, наданих працівнику, а саме ОСОБА_1 не була попереджена про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці та не зафіксовано факту відмови позивача від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

70. Аналіз зазначених обставин справи та наведених правових норм дають підстави для висновку Верховного Суду, що суди попередніх інстанцій правильно та повно встановили всі обставини справи щодо підстав та процедури звільнення позивача, але ухвалюючи рішення суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме частин другої, третьої та четвертої статті 32 КЗпП України, пункту 6 статті 36 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення.

71. Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов помилкового висновку про законність наказу про звільнення ОСОБА_1 та дотримання відповідачем процедури її звільнення.

72. Звільнення ОСОБА_1 із порушенням процедури звільнення та без законної на те підстави, в силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для її поновлення на попередній роботі, а саме на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій з 14 серпня 2014 року.

73. Верховний Суд ураховує, що на підставі частини другої статті 5 КАС України суд може здійснювати захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

74. У цій справі позивач просить визнати незаконними дії УПФУ у Дніпровському районі м. Києва при виданні наказу від 14 серпня 2014 року №155/к, звільненні її з роботи 14 серпня 2014 року та розрахунку при звільненні. Фактично предметом оскарження є наказ про звільнення ОСОБА_1 , внаслідок прийняття якого і відбулося порушення прав позивача.

75. На підставі пункту 2 частини першої статті 5 КАС України одним із способів захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, який є ефективним способом захисту (відновлення) порушеного права позивача.

76. За встановлених обставин справи Верховний Суд уважає, що належним способом захисту є визнання протиправним та скасування наказу УПФУ у Дніпровському районі м. Києва від 14 серпня 2014 року №155/к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з 14 серпня 2014 року та зобов`язання УПФУ у Дніпровському районі м. Києва.

77. При цьому Верховний Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконними дій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», проведенні засідань «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та скасування рішень комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року задоволенню не підлягають, оскільки створення комісій про трудовим спорам є дискреційним правом відповідача, а рішення, прийняті на засіданнях такої комісії, жодним чином не впливають на правомірність звільнення позивача та відновлення його порушеного права у випадку незаконного звільнення.

78. Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконними дій УПФУ у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», проведенні засідань «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та скасування рішень комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року слід відмовити.

79. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині внесення відповідних записів до її трудової книжки є передчасними, оскільки в справі, що розглядається, вирішується питання про правомірність наказу, на підставі якого вноситься запис до трудової книжки працівника. Спір про необхідність внесення такого запису на момент розгляду справи відсутній.

80. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання УПФУ у Дніпровському районі м. Києва внести відповідні зміни до її трудової книжки не підлягають задоволенню.

81. Зробивши помилковий висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили питань щодо зобов`язання УПФУ у Дніпровському районі м. Києва виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати, а також відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

82. У зв`язку із невстановленням наведених фактів, судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованих судових рішень і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

83. При цьому Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

84. Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про зобов`язання УПФУ у Дніпровському районі м. Києва виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати, а також відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією, підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

VIІ. Судові витрати

85. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року в справі № 826/12592/14 - скасувати.

3. Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

4. Визнати протиправним та скасувати наказ управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 14 серпня 2014 року №155/к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

5. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з 14 серпня 2014 року.

6. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконними дій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», проведенні засідань «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та скасування рішень комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року, а також зобов`язання управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 відмовити.

7. Адміністративну справу № 826/12592/14 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати, а також відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

8. Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року

Головуючий суддя: Н. В. Шевцова

Судді: О. В. Кашпур

Н. А. Данилевич