Справа № 160/2036/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2019 року м. Дніпросправа № 160/2036/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року (суддя Неклеса О. М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, в якому просила:

стягнути з відповідача заробітну плату у вигляді безпідставно та незаконно не виплаченої позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 6000 грн.;

стягнути з відповідача компенсацію за завдану моральну шкоду, пов`язану з незаконною невиплатою позивачу допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 5000 грн.

В подальшому було уточнено позовні вимоги, які викладено в наступній редакції:

стягнути з відповідача заробітну плату у вигляді безпідставно та незаконно не виплаченої позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 6000 грн.(а. с.35-37)

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернулась до міського голови із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, однак відповідачем у виплаті матеріальної допомоги відмовлено. 26 грудня 2018 року, зазначена матеріальна допомога працівникам виконкому Вільногірської міської ради для вирішення соціально-побутових питань була виплачена у повному обсязі у розмірі, що відповідає місячному окладу працівника виконкому. Позивач - єдиний працівник установи відповідача, якому така допомога виплачена не була. Позивач вважає невиплату їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань без будь-яких обґрунтувань та законних підстав такої невиплати, проявом дискримінації по відношенню до неї з боку керівництва установи, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають

значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, крім доводів, що викладені у позовній заяві, зазначає про необхідність визнання факту отримання працівниками відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в грудні 2018 року на підставі розпорядження міського голови м. Вільногірська за № 126-к/тр від 14.12.2018.

У позивача відсутня можливість надати суду доказ в обґрунтування зазначеного факту, оскільки він знаходиться у відповідача, а він на вимогу суду розпорядження не надав.

Те, що позивач не висловила відповідачу претензій одразу при припиненні трудового договору щодо нарахованої суми, яка підлягає виплаті при звільненні працівника, не має правового значення, оскільки позивач не відмовлялась від свого права на отримання спірної додаткової заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується за заявою працівника у разі скрутного матеріального становища, у зв`язку з тривалою хворобою та в інших випадках. Рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ухвалюється керівником, з урахуванням обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на це .

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в кошторисах не передбачалась, а якщо й виплачувалась, то за рахунок економії фонду заробітної плати.

Оскільки надання такого виду допомоги як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язком керівника, а є його правом, рішення про надання такої допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань повинна надаватись тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини. Тобто, вона не є обов`язковою виплатою.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 16.04.2012 року призначена на посаду начальника юридичного відділу Виконавчого комітету Вільногірської міської ради. (а. с. 11)

За даними листа Виконавчого комітету Вільногірської міської ради від 07.02.2019 за вих. № 280/0/2-19 розмір посадового окладу начальника юридичного відділу виконавчого комітету Вільногірської міської ради з 1 січня 2018 року становить 3500 грн., з 18 травня 2018 року становить 6000 грн., згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2016 за № 268. (а. с. 28)

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася із письмовою заявою на ім`я міського голови з проханням надати їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2016 за № 268.(а. с. 25)

22 грудня 2018 року позивачу надано відповідь вих. №3193/0/2, згідно з якою, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань для працівників виконавчого комітету не планувалась при затвердженні фонду оплати праці на 2018 рік. У зв`язку з вищевикладеним, не має можливості здійснити виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Правомірність відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань передана на розгляд суду.

Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з пунктами 13, 20 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою; видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Приписами статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» встановлено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування виходячи з умов оплати праці, встановлених цією постановою, і схем посадових окладів згідно з додатками 48 - 54 і 57. (абзац 2 пункту 1 Постанови № 268)

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Постанови № 268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Тобто, керівнику органу місцевого самоврядування чинним законодавством України надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати правникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Судом перевірено доводи позивача про те, що іншим посадовим особам місцевого самоврядування, крім неї, згідно штатного розпису у грудні місяці 2018 року відповідно до розпорядження міського голови надано матеріальну допомогу без зазначення будь-яких обставин.

Так, позивачем не надано до суду доказів, на підтвердження вказаних обставин.

Натомість, відповідачем надано до справи штатний розпис виконавчого комітету, рішення Вільногірської міської ради від 21.12.2017 №940-38/VII «Про міський бюджет на 2018 рік», витяг з розрахунково-платіжної відомості за видами оплат №12 за грудень 2018 року.

Відповідно до вказаних документів видатки на оплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відсутні.

Також, відповідно до листа відповідача від 02.05.2019, наданого на вимогу суду першої інстанції про витребування документальних доказів, станом на 14.12.2018 розпорядження міського голови від 14.12.2018 «Про надання матеріальної допомоги», не видавалось згідно з витягу журналу розпоряджень.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звертаючись із заявою на ім`я міського голови з проханням надати їй матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, будь-яких відомостей щодо виникнення у неї відповідних обставин та потреб, які потребують фінансових ресурсів для їх вирішення, у заяві не зазначено.

З огляду на викладене, та, враховуючи право відповідача, а не обов`язок надавати правникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відсутність у заяві позивача зазначення про обставини, які потребують фінансової підтримки, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, діяв у межах повноважень та у відповідності до приписів Постанови № 268, тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є вірним.

Щодо доводів позивача про наявність дискримінації відносно неї, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

Дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.(пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»)

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу №12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Проявом дискримінації щодо неї, позивач вказує на відмову у задоволенні заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, з огляду на те, що всім іншим працівникам установи таку матеріальну допомогу було надано.

Однак, як встановлено судом, факт виплати іншим працівникам установи такої матеріальної допомоги, не підтверджено та вказана обставина жодним чином не підтверджує будь-яких проявів щодо позивача ознак дискримінації та не спростовує висновків суду щодо правомірності відмови позивачу у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань вирішується щодо кожного працівника окремо та приймається рішення, з огляду на особисті обставини та у межах затвердженого фонду оплати праці.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 10.10.2019 та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15.10.2019

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко