Справа № 826/15982/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

09 жовтня 2019 року № 826/15982/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

треті особи Національне агентство з питань запобігання корупції України, начальник військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2

про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу в частині

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі позивач) із позовом до військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач), треті особи: Національне агентство з питань запобігання корупції України, начальник військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , в якому просив суд: визнати протиправними бездіяльність та дії уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 в частині не виконання умов укладеного з позивачем згідно наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2013 №66, контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо додержання особистих прав і свобод позивача, зокрема: прав пацієнта на вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до рекомендацій лікаря, вибір закладу охорони здоров`я, збереження медичної таємниці, а також щодо забезпечення вільного пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні; визнати рішення і дії уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема: накладення на позивача дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани, згідно з пунктом 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 від 20.09.2018№1085 неправомірними і незаконними; скасувати пункт 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 від 20.09.2018 №1085 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2018 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.09.2018 тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майором ОСОБА_3 був виданий наказ №1085, пунктом 1 якого позивачу за порушення абзацу 2 статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо неухильного виконання виданого наказу у зазначений термін, ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо виїзду офіцерів за межі гарнізону з дозволу командира військової частини, абзацу 2 статті 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо необхідності мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, самовільне вибуття на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь) було оголошено сувору догану.

Позивач як на підставу для задоволення його позовних вимог посилається на порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування, за результатами якого був виданий оскаржуваний наказ, порушення відповідачем по відношенню до позивача вимог ст.38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» в частині забезпечення вільного пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, бойових стрільб, бойового чергування, несення служби у добовому наряді. Також позивач вказує на порушення відповідачем вимог ст.286 Цивільного кодексу України, ст.391 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» щодо забезпечення права позивача на таємницю про стан його здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагнозу, а також відомостей, одержаних при його медичному обстеженні.

Крім того позивач вважає, що він піддається негативним заходам впливу з боку керівництва відповідача у зв`язку зі здійсненим ним повідомленням №ЗП-646/17 від 06.07.2017 до Національного агентства з питань запобігання корупції України про порушення, вчинені посадовими особами Міністерства оборони України.

Відповідач у наданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, зазначивши, що порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, чого позивач, на думку відповідача, не усвідомлює. Відповідач також зазначив, що позивач всупереч наказу командира військової частини НОМЕР_1 №198 від 27.08.2018 та вимог абзацу 2 статті 37, статті 216 Закону України «Про Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», на власний розсуд ліг на лікування до військової частини № НОМЕР_3 (м. Ірпінь), замість військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро), куди його було направлено на лікування наказом №198 від 27.08.2018. У зв`язку з цим відповідач вважає виданий ним наказ №1085 від 20.09.2018 про оголошення позивачу суворої догани та дії своїх посадових осіб в цій частині правомірними.

Через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян від відповідача надійшла заява №1314/21/29с від 02.05.2019 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та в режимі відеоконференції. У зв`язку з пропуском відповідачем встановленого ч.7 ст.262 КАС України строку для подання відповідного клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, у задоволенні заяви відповідача відмовлено.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому наполягав на протиправності дій та рішень відповідача та просив задовольнити свої позовні вимоги.

Національне агентство з питань запобігання корупції України надало пояснення, з яких вбачається, що позивачем було здійснено повідомлення агентства про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншими особами 06.07.2017 за №ЗП-646/17, проте до агентства від позивача не надходило повідомлень стосовно можливих порушень уповноваженими особами військової частини НОМЕР_1 вимог абзацу 1 частини 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції», тому такі порушення агентством не встановлювалися. Враховуючи викладене, Національне агентство з питань запобігання корупції України просило розглядати справу за наявними у ній матеріалами.

Начальник військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 01 серпня 1994 року, що підтверджується посвідченням офіцера ЗС України серії НОМЕР_5 .

На виконання наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) №66 від 28.02.2013, з позивачем 25.02.2013 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 7 років.

З 17 жовтня 2017 року на підставі наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.08.2017 року №101 та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2017 №226 позивач зарахований до списків особового складу та приступив до виконання службових обов`язків за посадою старшого офіцера відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 .

22.08.2018 позивач надав ТВО начальника відділу комплектування офіцерським складом управління персонального штабу військової частини НОМЕР_1 рапорт з проханням про направлення його на стаціонарне лікування з 27.08.2018 у військову частину НОМЕР_2 (м.Ірпінь). Вказаний рапорт був погоджений ТВО начальника відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_4 та ТВО начальника управління персоналу заступником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 (а.с.27).

До рапорту позивачем була додана копія медичної книжки з рекомендаціями лікаря від 22.08.2018 про направлення на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 з 27.08.2018 (а.с.28).

З наявного у матеріалах справи рапорту позивача на ім`я начальника військово-медичної служби відповідача полковника медичної служби ОСОБА_2 від 23.08.2018 (а.с.25), який був надісланий на адресу відповідача 23.08.2018 поштою, вбачається, що по результатам розгляду рапорту позивача від 22.08.2018 начальником військово-медичної служби відповідача ОСОБА_2 було прийнято рішення щодо направлення позивача на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро), а не до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь), як того просив позивач. Позивач у рапорті від 23.08.2018 просив начальника військово-медичної служби відповідача ОСОБА_2 переглянути прийняте ним рішення та направити його на лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь). До рапорту також була додана копія медичної книжки позивача з рекомендаціями лікаря від 22.08.2018.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем та позивачем.

27.08.2018 позивача було госпіталізовано до військової частини НОМЕР_2 , в якій він проходив лікування по 10.09.2018, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №1124 (а.с.24).

11.09.2018 по прибуттю позивача у розташування військової частини НОМЕР_1 , він був ознайомлений з наказом командира військової частини від 10.09.2018 №1050 про призначення службового розслідування. Вказаний факт не заперечується позивачем.

17.09.2018 в рамках проведення службового розслідування згідно наказу №1050 від 10.09.2018 позивач надав командиру військової частини НОМЕР_1 пояснення щодо питань вибуття його на лікування до військової частини НОМЕР_2 , а також повідомив про те, що не надавав та не надає згоди на збирання, використання та поширення інформації про стан його здоров`я військовослужбовцям або іншим уповноваженим особам військової частини.

У періоди з 12.09.2018 по 14.09.2018 та з 18.09.2018 по 20.09.2018 позивач перебував у службових відрядженнях у місті Києві, що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №212 від 12.09.2018 та №217 від 18.09.2018, квитком № НОМЕР_6 АТ «Київпассервіс» та посвідченням про відрядження №1377 від 18.09.2018.

20.09.2018 командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ №1085 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного вибуття полковника ОСОБА_1 на стаціонарне лікування до військової частини № НОМЕР_3 » (а.с.16-17), з якого вбачається, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2018 №1050 «Про призначення службового розслідування», було проведено службове розслідування за фактом самовільного вибуття полковника ОСОБА_1 на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 , в ході якого було встановлено, що полковник ОСОБА_1 22.08.2018 звернувся до начальника військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 з метою отримання направлення на стаціонарне лікування у зв`язку з хворобою. Начальником військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 було оформлено направлення на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2018 №198 (по стройовій службі) полковник ОСОБА_1 вибув на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_4 , а прибув до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь), звідки на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення про прийом на стаціонарне лікування полковника ОСОБА_1 разом з направленням на стаціонарне лікування, у якому була відсутня (відрізана) верхня частина з вказанням адресата, а саме командира військової частини НОМЕР_4 . Відповідно до п.1 вказаного наказу №1085 від 20.09.2018 позивачу за порушення абзацу 2 статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо неухильного виконання виданого наказу у зазначений термін, ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо виїзду офіцерів за межі гарнізону з дозволу командира військової частини, абзацу 2 статті 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо необхідності мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, самовільне вибуття на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь), було оголошено сувору догану.

Позивач був ознайомлений з наказом №1085 від 20.09.2018 під підпис 22.09.2018.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут внутрішньої служби).

Згідно ст.16 Статуту внутрішньої служби, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Приписами ст.30 Статуту внутрішньої служби встановлено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно ст.ст. 27, 28 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення були висновки відповідача щодо порушення позивачем службової дисципліни, а саме:

- ч.2 ст.37 Статуту внутрішньої служби - щодо неухильного виконання виданого наказу у зазначений термін;

- ст.216 Статуту внутрішньої служби, що полягало у виїзді позивача за межі гарнізону без дозволу командира військової частин;

- ч.2 ст.260 Статуту внутрішньої служби, що полягало у самовільному вибутті позивача на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь) та відсутності у позивача направлення, підписаного командиром військової частини.

Щодо порушення позивачем ч.2 ст.37 Статуту внутрішньої служби, суд зазначає наступне.

Статтями 35-37 Статуту внутрішньої служби передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення (ст.35).

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом (ст.36).

Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно (ст.37).

З аналізу вищевказаних норм, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для виконання військовослужбовцем відданого йому наказу є доведення цього наказу до відому такого військовослужбовця.

Як вбачається з оскаржуваного наказу №1085 від 20.09.2018, позивач вибув на стаціонарне лікування до військової частини № НОМЕР_7 (м. Дніпро), але усупереч наказу №198 від 27.08.2018 (по стройовій частині) прибув до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь).

Проте, відповідачем до матеріалів справи наказ №198 від 27.08.2018 не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів доведення вказаного наказу до відому позивача. Натомість позивач заперечує факт його ознайомлення з наказом №198 від 27.08.2018.

Суд зазначає, що підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є порушення ним правил службової дисципліни та наявність вини військовослужбовця у такому порушенні.

Отже, з зазначених обставин вбачається, що в даному випадку відсутні докази, які б підтверджували наявність вини позивача у порушенні наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2018 №198, у зв`язку з не ознайомленням позивача з вказаним наказом.

Щодо порушення позивачем ст.216 Статуту внутрішньої служби, суд зазначає, що згідно ст.216 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - і в межах гарнізону. Виїзд офіцерів, прапорщиків (мічманів), військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.

Позивач в обґрунтування правомірності його дій щодо вибуття ним на стаціонарне лікування у військову частину НОМЕР_2 (м. Ірпінь) замість військової частини НОМЕР_4 , посилається на те, що 26.08.2018, який був вихідним (неділя), він перебував за місцем його проживання у місті Києві та у зв`язку з погіршення самопочуття був вимушений звернутися до найближчого відомчого лікувального закладу, яким виявився лікувальний заклад військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь), куди з 27.08.2018 він був госпіталізований та перебував на лікуванні до 10.09.2018.

Додатком 1 «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України та забезпечити вільне пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, крім періоду військових навчань, походів кораблів, бойових стрільб, бойового чергування, несення служби у добовому наряді.

Вказаний обов`язок Міністерства оборони України також міститься в укладеному з позивачем 25.02.2013 контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача про правомірність його перебування у місті Києві 26.08.2018 без отримання на це дозволу командира військової частини НОМЕР_1 , оскільки, цей день був вихідним.

Водночас судом встановлено та не заперечується позивачем, що як на 26.08.2018, так і станом на 27.08.2018 наказу командира військової частини НОМЕР_1 про госпіталізацію позивача до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь) видано не було. Навпаки, позивачу було відомо, що начальником військово-медичної служби відповідача ОСОБА_2 було прийнято рішення щодо направлення позивача з 27.08.2018 на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро).

Враховуючи відсутність дозволу командира військової частини на перебування позивача за межами його гарнізону, починаючи з 27.08.2018, суд приходить до висновку, що, починаючи з цієї дати позивач перебував за межами свого гарнізону, а саме - у військовій частині НОМЕР_2 (м. Ірпінь), усупереч вимог ст.216 Статуту внутрішньої служби.

Посилання позивача на погіршення його самопочуття, яке сталося 26.08.2018, та спричинило його госпіталізацію до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь) з 27.08.2018 судом відхиляються, оскільки, позивачем до матеріалів справи не надано жодних доказів того, що така госпіталізація мала місце саме 26.08.2018. З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1124 вбачається, що позивач був направлений в стаціонар 27.08.2018, тоді як не маючи дозволу командира військової частини НОМЕР_1 на перебування за межами свого гарнізону не у вихідний день, позивач 27.08.2018 повинен був знаходитися у межах свого гарнізону.

Щодо порушення позивачем ч.2 ст.260 Статуту внутрішньої служби, суд дійшов наступного висновку.

Частинами 1 та 2 статті 260 Статуту внутрішньої служби, передбачено, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини.

До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора). У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачу не оформлялося направлення командира військової частини НОМЕР_1 на лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь). Натомість, начальником військово-медичної служби військової частини НОМЕР_1 позивачу було оформлено направлення на стаціонарне лікування до військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро). Враховуючи, що позивач був госпіталізований до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь), а не до військової частини НОМЕР_4 (м. Дніпро), тому, на переконання суду, у даному випадку має місце порушення позивачем вимог ч.2 ст.260 Статуту внутрішньої служби.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку має місце порушення позивачем вимог ч.2 ст.260 Статуту внутрішньої служби.

Суд відхиляє посилання позивача в обґрунтування правомірності його вибуття на лікування до військової частини НОМЕР_2 (м. Ірпінь) без отримання наказу командира та відповідного направлення, на норми ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положення Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №27 від 19.01.2016, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 11 Статуту внутрішньої служби визначає, серед іншого, такі обов`язки військовослужбовців, як свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ч.2 ст.37 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут).

Статтями 1-2 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Абзацом 2 статті 4 Дисциплінарного статуту, передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

З аналізу вищевказаних норм, суд приходить до висновку, що порядок проходження служби у Збройних Силах України врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки, відповідальність та обмеження. Зокрема, що стосується справи, яка розглядається, необхідності військовослужбовцю отримати направлення командира своєї військової частини на стаціонарне лікування у певному медичному закладі.

Що стосується процедури службового розслідування, яка передувала прийняттю оскаржуваного наказу, суд керується наступним.

Відповідно до п.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно частин 83-85 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного корупційного правопорушення, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.

У разі якщо ознаки адміністративного корупційного правопорушення встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі - Порядок №608).

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку №608, службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно пункту 3 розділу IV Порядку №608, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Згідно пунктів 1, 5, 6 розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 розділу VІ Порядку №608, командир (начальник), який призначив службове розслідування, у 10-денний строк розглядає акт та матеріали службового розслідування.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.

Акт службового розслідування разом з усіма матеріалами долучається до матеріалів номенклатурної справи.

За приписами ст.86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Проте, з матеріалів справи та пояснень відповідача судом не встановлено факту складання за результатами службового розслідування, проведеного на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2018 №1050, акту службового розслідування.

Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, при його прийнятті відповідачем не надавалась оцінка наслідкам правопорушення, вчиненого позивачем, не було обґрунтовано необхідність застосування до позивача дисциплінарного стягнення саме у вигляді суворої догани.

Крім того, суд при ухваленні рішення враховує положення пунктів 12, 13 розділу ІІІ Порядку №608, відповідно до яких службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.

Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

До строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом.

Суд звертає увагу, що вказані норми покликані забезпечити військовослужбовцю, стосовно якого проводиться службове розслідування, можливість скористатися правами, наданими йому пунктом 3 розділу IV Порядку №608.

Як вбачається з матеріалів справи, службове розслідування стосовно позивача було призначено наказом командира військової частини № НОМЕР_8 від 10.09.2018. Позивач з вказаним наказом був ознайомлений 11.09.2018 по виходу на службу після закінчення лікування. Спірний наказ №1085 за результатами службового розслідування був виданий 20.09.2018.

Матеріалами справи також підтверджується, що позивач у період з 12.09.2018 по 14.09.2018 та з 18.09.2018 по 20.09.2018 перебував у службових відрядженнях у місті Києві. 15 та 16 вересня 2018 року були вихідними днями. Тобто, з 10 днів, протягом яких тривало службове розслідування стосовно позивача, останній знаходився у розташуванні військової частини НОМЕР_1 та міг скористатися наданими йому Порядком №608 правами, лише протягом 2 днів, що, на переконання суду, є порушенням вимог пункту 13 розділу ІІІ Порядку №608.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем оскаржуваний наказ прийнято з істотним порушенням встановленої процедури застосування дисциплінарного стягнення, а саме - без складання акту службового розслідування, строк службового розслідування, яке передувало винесенню оскаржуваного наказу, не було продовжено на період перебування позивача у відрядженнях, вказане рішення суб`єкта владних повноважень не можна вважати таким, що відповідає засадам розсудливості та обґрунтованості.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом прийняття пункту 1 наказу від 20.09.2018 року №1085, діяв не на підставі і у спосіб, що визначені законами України (п.1, 3 ч.2 ст.2 КАС України), що свідчить про протиправність останнього та необхідність його скасування, а відповідно задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд скасувати пункт 1 тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 від 20.09.2018 №1085 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани. Проте вимоги про визнання цього пункту протиправним позивач не ставить.

Згідно ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд вважає за доцільне з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог, визнати пункт 1 оскаржуваного наказу №1085 від 20.09.2018 протиправним і скасувати його в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани.

Відносно позовних вимог позивача про визнання рішення і дій уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема: накладення на позивача дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани, згідно з пунктом 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_3 від 20.09.2018 №1085 неправомірними і незаконними, суд зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на те, що належним способом захисту прав позивача, який забезпечує повне їх відновлення є визнання протиправним та скасування пункту 1 спірного наказу від 20.09.2018 року №1085.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними бездіяльності та дій уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 в частині не виконання умов укладеного з позивачем згідно наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 289.02.2013 №66, контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо додержання особистих прав і свобод позивача, зокрема: прав пацієнта на вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до рекомендацій лікаря, вибір закладу охорони здоров`я, збереження медичної таємниці, а також щодо забезпечення вільного пересування територією України у вихідні, святкові та неробочі дні, то суд в цій частині також відмовляє у їх задоволенні з підстав, які були наведені судом вище під час правового аналізу задоволених вимог позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, а про інші судові витрати у справі сторонами не заявлено, судові витрати згідно вимог, передбачених ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 20.09.2018 №1085 в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур