Справа № 802/434/17-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2019 року

Київ

справа №802/434/17-а

провадження №К/9901/34011/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу № 802/434/17-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду, прийняту 19 квітня 2017 року у складі головуючого судді - Дмитришеної Р.М., та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду, постановлену 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Ватаманюка Р.В., суддів: Сторчака В.Ю., Мельник-Томенко Ж.М.,

ВСТАНОВИВ:

1. У березні 2017 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі також - відповідач) в якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну;

1.2. надати дозвіл ОСОБА_1 на імміграцію в Україну.

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що у спірному рішенні не зазначено жодної підстави необхідної для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, визначених статтями 10, 11 Закону України «Про імміграцію».

2.1. Так, він з 1997 року з дружиною проживає та працює в Україні. Його дружина є громадянкою України. На території України народились спільні діти - донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які також є громадянами України. У 2003 році його дружина зареєструвалась як суб`єкт підприємницької діяльності та є платником єдиного податку. Окрім того, у 2002 році подружжя придбало спільне житло, а саме квартиру, яка розташована у АДРЕСА_1 .

2.2. Позивач зазначає, що відмова у наданні дозволу на імміграцію в Україну завдасть його сім`ї негативних наслідків та шкоди. Також, позивач зазначає, що не порушував законодавства та не допустив ніяких негативних наслідків для держави України чи її громадян, а тому відмова у наданні дозволу на імміграцію є неправомірною та такою, що не відповідає приписам чинного законодавства. До кримінальної відповідальності не притягувався, адміністративного правопорушення не здійснював, під слідством та судом в Україні не перебував.

3. Представник відповідача позов не визнав. Заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позивач перевищив встановлений термін перебування на території України 90 днів протягом 180 днів і перебуває більше зазначеного терміну - 121 день, чим порушив пункт 2 статті 9 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку із чим останньому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

3.1. Просив у задоволенні позову відмовити повністю за відсутністю підстав для його задоволення.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 19 квітня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, позов задовольнив частково.

4.1. Визнав протиправним та скасував рішення Управління державної міграційної служби у Вінницькій області, оформлене висновком від 23 лютого 2017 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_1 .

4.2. Зобов`язав Управління державної міграційної служби у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 27 грудня 2016 року.

5. Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що належних доказів в підтвердження того, що позивач перебував на території України незаконно відповідачем суду не надано, а тому висновок заступника начальника УДМС України у Вінницькій області від 23 лютого 2017 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_3 є протиправним та підлягає скасуванню.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

6. Представник відповідача подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

6.1. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі відповідач наполягає на тому, що приймаючи рішення від 23 лютого 2017 року про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_3 відповідач керувався положенням п. 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» - в зв`язку з іншими випадками, передбаченими законами України - а саме, порушенням постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року, якою затверджено Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України де вказано, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в разі в`їзду з держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

6.2. Отже, позивач перебував на території України на незаконних підставах, а саме більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держави з безвізовим порядком в`їзду.

7. У скарзі представник відповідача просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

8. Суддя-доповідач Вищого адміністративного суду України ухвалою від 19 липня 2017 року відкрив касаційне провадження за названою скаргою.

9. 5 березня 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), який ухвалою від 7 березня 2018 року касаційну скаргу прийняв до провадження.

10. Позивач заперечення на касаційну скаргу не подавав.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 подано до Управління ДМС України у Вінницькій області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою імміграції на підставі п. 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», в зв`язку із тим, що останній перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 .

12. Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, позивачем було надано усі документи, необхідні для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

13. Крім того, судами встановлено що між позивачем та ОСОБА_4 10 грудня 1996 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Еребунінського району Республіки Вірменії був зареєстрований шлюб. В подальшому дружина позивача ОСОБА_4 у 2003 році отримала громадянство України. Також, на території України у позивача народились спільні діти, які мають громадянство України, з часу їх народження.

14. На підставі поданих позивачем документів 23 лютого 2017 року заступником начальника УДМС України у Вінницькій області прийнято Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_3 , на підставі п. 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію», в зв`язку з іншими випадками, передбаченими законами України.

15. Вказане рішення прийнято у зв`язку з тим, що уповноваженими працівниками Управління ДМС України у Вінницькій області неможливо було встановити законність перебування позивача на території України 90 днів протягом 180 днів, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року.

16. Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відповіді на запит відповідача, з 01 червня 2016 року по 27 грудня 2016 року громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_3 двічі перетинав державний кордон України. Зокрема, перший раз 18 жовтня 2016 року у напрямку "виїзд" по паспорту № НОМЕР_1 та другий раз 15 грудня 2016 року у напрямку "в`їзд" уже по паспорту НОМЕР_2 .

17 . Відтак, відповідач прийшов до висновку, що позивач перевищив встановлений термін перебування на території України 90 днів протягом 180 днів і перебуває більше зазначено терміну - 121 день, чим порушив пункт 2 статті 9 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку із чим останньому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

18. Вважаючи рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну таким, що порушує його права та інтереси, позивач звернувся за їх захистом до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

19. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

20. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III), а процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію - Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

21. Згідно зі статтею 1 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

22. Відповідно до статті 6 Закону № 2491-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи:

1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні;

3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання;

5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

23. За змістом частин п`ятої та десятої статті 9 Закону № 2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

24. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

25. Відповідно до пункту 11 Порядку №1983 разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються, зокрема: копія документа, що посвідчує особу (підтверджує громадянство (підданство) чи статус особи без громадянства); три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо). При цьому, документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

26. Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів); здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

27. Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону; регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, й про результати перевірки інформується орган, який зробив запит; термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

28. За змістом пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

29. Перелік та вимоги до документів, які необхідно додати до заяви для надання дозволу на імміграцію, передбачені статтею 6 Закону № 2491-III та пунктом 11 Порядку №1983 й позивач, звернувшись у грудня 2016 року з заявою для надання дозволу на імміграцію, подав всі необхідні та такі що відповідають вимогам вказаних норм документи.

30. Згідно статті 2 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

31. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

32. Положеннями статті 3 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

33. Відповідно до п. 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

34. Пунктом 13 статті 4 Закону № 3773-VI визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, зокрема іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

35. Відповідно до положень статті 10 Закону передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а саме дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

36. Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» передбачено, зокрема, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в разі в`їзду з держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

37. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення.., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8».

38. У справі Тросін проти України, Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що окрім законності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень адміністративні суди повинні перевіряти і його пропорційність. Так, ЄСПЛ тлумачить принцип пропорційності рішень як дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та обов`язком забезпечити право людини. Отже, право людини може бути обмежене лише на стільки, на скільки цього потребують інтереси суспільства.

VI. Позиція Верховного Суду

39. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

40. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано усі документи, необхідні для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

41. Приймаючи рішення від 23 лютого 2017 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_3 відповідач керувався положенням п. 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» - в зв`язку з іншими випадками, передбаченими законами України - а саме, порушенням постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року, якою затверджено Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України де вказано, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в разі в`їзду з держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

42. Таким чином, відповідач дійшов висновку, що позивач перебував на території України на незаконних підставах, а саме більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держави з безвізовим порядком в`їзду.

43. Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що під час перетину кордону 18 жовтня 2016 року, 15 грудня 2016 року та проходження позивачем митного контролю працівниками прикордонної служби України не було встановлено порушень правил перебування в Україні громадянином Республіки Вірменія ОСОБА_3

44. При цьому, за порушення правил перебування на території України, порушення встановленого терміну перебування в Україні, Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність у вигляді попередження або накладення штрафу.

44.1. Разом з тим, відповідачем не доведено незаконного перебування позивача на території України, не надано доказів порушення ним терміну перебування в Україні.

45. Крім того, судами попередніх інстанцій при прийнятті рішення було враховано, що між позивачем та ОСОБА_4 10 грудня 1996 у відділі реєстрації актів цивільного стану Еребунінського району Республіки Вірменії був зареєстрований шлюб. В подальшому дружина позивача ОСОБА_4 у 2003 році отримала громадянство України. Також, на території України у позивача народились спільні діти, які мають громадянство України, з часу їх народження.

46. Згідно матеріалів справи, позивач проживає на території України на протязі тривалого часу разом із своєю сім`єю у спільно придбаному житлі, дружина позивача є фізичною особою - підприємцем та сплачує до державного бюджету України податки.

47. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачем не наведено жодних підстав, які б свідчили про порушення з боку позивача саме положень Закону України, як це передбачає п. 6 статтею 10 Закону України «Про імміграцію».

48. Крім того, Верховний суд зазначає, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

49. Прийняте рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень в ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого органу в порядку передбаченому законодавством. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права.

50. Аналізуючи встановлені судами обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо часткового задоволення позовних вимог, оскільки суд не може перебирати на себе функцій, які відносяться до виключної компетенції суб`єкта владних повноважень (видача дозволу на імміграцію).

51. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

52. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

53. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

54. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

55. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

56. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич