Справа № 1.380.2019.000021
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7047/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Кухтея Р. В., Носа С. П.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Ахмєтова Марата ОСОБА_1 , Ахмєтової Айгуль ОСОБА_2 та Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Качур Р. П. у м. Львові о 10:56 год) у справі за адміністративним позовом Ахмєтова ОСОБА_3 , Ахмєтової Айгуль ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2019 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі- ДМС), Головного управління ДМС у Львівській області, в якому просили визнати неправомірними та скасувати рішення ДМС від 17 серпня 2018 року № 257-18 та № 258-18 про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язати ДМС визнати їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління ДМС у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 17 серпня 2018 року № 257-18 та № 258-18; зобов`язано ДМС повторно розглянути заяви позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень від 17 серпня 2018 року № 257-18 та № 258-18. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ДМС подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що здійснюючи повторний розгляд їх заяв про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, ДМС не врахувала висновки суду, викладені у судовому рішенні у справі № 813/1589/17 та помилково покликається на лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 02 грудня 2015 року № 5/2/1-39576 з грифом «Для службового користування», що призвело до безпідставної відмови в задоволенні їх заяв. Зазначає, що повторний розгляд відповідних заяв не забезпечить ефективний на належний захист їх прав, свобод та інтересів за уже встановлених судовими рішеннями обставин протиправності рішення ДМС.

У поданій апеляційній скарзі ДМС просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову - про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що на виконання судового рішення у справі № 813/1589/17 повторно розглянуто особові справи позивачів щодо визнання їх біженцями чи особами, які потребують додаткового захисту та встановлено відсутність підстав для задоволення їх заяв, оскільки позивачі є членами організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та за повідомленнями російських ЗМІ звинувачені в участі в терористичній діяльності, а тому їх переслідування пов`язане із свідомим порушенням ними чинного законодавства країни громадянської належності та їх небажанням повертатися до Російської Федерації з метою уникнення від відповідальності за вчинення протиправних дій. Зазначено, що діяльність членів організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" засуджується як правоохоронними органами Російської Федерації, так і Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства.

ДМС подала відзив на апеляційну скаргу, подану позивачами, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, просить залишити її без задоволення.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали вимоги поданої ними апеляційної скарги та просили її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідачів підтримала вимоги апеляційної скарги ДМС, просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи, та залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачів.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які брали участь в розгляді справи, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційну скаргу ДМС слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу позивачів задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є громадянами Російської Федерації та є подружжям.

08 квітня 2016 року позивачі, перебуваючи на території України, звернулася до Головного управління ДМС у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до висновків Головного управління ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 лютого 2017 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не підпадають під критерії визначення біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту відповідно до вимог пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Орган міграційної служби виходив з того, що організація "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявники на момент вступу в ряди партії знали про її заборону на території Росії, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь-яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Рішеннями ДМС від 29 березня 2017 року №121-17 та №122-17 на підставі абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачам відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особам, стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 813/1589/17 визнано протиправними та скасовано рішення ДМС від 29 березня 2017 року № 121-17 та № 122-17 про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов`язано ДМС повторно розглянути заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

На виконання вказаного судового рішення Головним управлінням ДМС у Львівській області було повторно розглянуто заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, за результатами чого складено висновки від 12 липня 2018 року, у яких зазначено, що в обставинах їх особових справ відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі висновків Головного управління ДМС у Львівській області рішеннями ДМС від 17 серпня 2018 року № 257-18 та № 258-18 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянам Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно.

06 вересня 2018 року Головним управлінням ДМС у Львівській області повідомлено ОСОБА_4 щодо прийнятого ДМС рішення про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення від 06 вересня 2018 року № 136), а 10 вересня 2018 року в такий же спосіб повідомлено ОСОБА_5 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення від 10 вересня 2018 року № 137).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження, натомість відповідачами не встановлено щодо них об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту. Зазначив, що для належного захисту порушеного права особи, з врахуванням наявної компетенції ДМС, є необхідним зобов`язати ДМС повторно розглянути заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з врахуванням правової оцінки, наданої судом.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з статтею 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3) судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивачів з Російської Федерації стало кримінальне переслідування подружжя за статтями 282.2 (екстремізм) і 205.5 (тероризм) Кримінального кодексу Російської Федерації за участь у міжнародній організації "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі"), яка у Російській Федерації визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена. У зв`язку з цим за місцем проживання позивачів у Російській Федерації проводяться обшуки, їх оголошено в розшук, а співробітники ФСБ залякують їх батьків погрозами забрати дітей подружжя в разі неповідомлення про місце перебування останніх.

За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених з ними співбесід, Головне управління ДМС у Львівській області склало висновки від 12 липня 2018 року про те, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підпадають під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки перебування на території України іноземних громадян, які підтримують діяльність організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", пов`язану з вчиненням умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України, порушення рівноправності громадян залежно від їх національної належності та ставлення до релігії, повалення конституційного ладу або захоплення державної влади на так званих «ісламських територіях», що входять до складу України, з метою побудови на них теократичної держави «Халіфат», становить загрозу національній безпеці України.

Слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як встановлено судовим рішенням у справі № 813/1589/17, яке набрало законної сили та у якій беруть участь ті самі особи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 потребують захисту в Україні, а умови які перешкоджають наданню їм правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI, не встановлено. Зазначено, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та мають цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Росії. В свою чергу, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не є пов`язана з тероризмом ісламська релігійно-політична організація, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Більше того, в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" на території України.

Апеляційний суд вважає, що встановлені в згаданому вище судовому рішенні обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Натомість, при повторному розгляді заяв позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідачі залишили поза увагою такі висновки суду, не дали належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що призвело до протиправної відмови їм в задоволенні відповідних заяв.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та цілком обґрунтованими є побоювання зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

Враховуючи викладене, а також відсутність умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_4 є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження.

Оскільки позивачам відмовлено в задоволенні заяв про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з аналогічних підстав, що були предметом судового розгляду у справі № 813/1589/17, оскаржувані рішення ДМС не підлягають повторній оцінці та підлягають скасуванню з тих самих підстав.

Що ж стосується вимоги позивачів про зобов`язання ДМС визнати їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції відмовив в її задоволенні з огляду на те, що надання такого статусу є дискреційними повноваженнями органу міграційної служби.

Однак Верховний Суд вже робив висновки щодо дискреційних повноважень. Так, у справі № 825/602/17 (постанова від 23 травня 2018 року) Верховний Суд дійшов таких висновків:

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентовано статтею 10 Закону № 3671-VI.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу задовольнити заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або відмовити в її задоволенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність дискреційних повноважень в межах спірних правовідносин. До того ж зважаючи на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що ДМС вже неправомірно відмовляла позивачам у задоволенні їх заяв про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а інших обставин при повторному розгляді не встановлено, то за аналогічних обставин черговий повторний розгляд заяв не захистить прав позивачів.

З огляду на це, саме зобов`язання ДМС визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивачів.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції, при вирішенні позовної вимоги про зобов`язання ДМС вчинити дії, допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного її вирішення, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нової постанови про задоволення такої позовної вимоги. В решті доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 317, 321, 322, Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ахмєтова ОСОБА_3 , Ахмєтової Айгуль ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду 21 травня 2019 року у справі № 1.380.2019.000021 в частині зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяви Ахмєтова Марата ОСОБА_1 та Ахмєтової Айгуль ОСОБА_2 скасувати та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким позовну вимогу про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення задовольнити.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання Ахмєтову Марату Ірековичу та Ахмєтовій Айгуль Фоатівні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року.