Справа № 758/4629/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 758/4629/19 Суддя (судді) першої інстанції: Виниченко Л.М.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря: Суркової Д.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року у справі за заявою Громадянина Грузії ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Грузії ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив зупинити дію рішення головного спеціаліста відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Зілової Н.С. про примусове повернення з України до країни походження або третьої країни від 29 березня 2019 року.

Доводи заявника щодо вжиття заходів забезпечення адміністративного позову зумовлені тим, що рішенням міграційної служби від 29 березня 2018 року вирішено примусово повернути його за межі України та зобов`язано покинути територію України до 02 квітня 2019 року із забороною в`їзду на три роки, тобто ще до можливого вирішення справи по суті, а тому, за твердженням позивача, невжиття заходів адміністративного позову шляхом зупинення дії вказаного рішення відповідача становитиме небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача й зумовить ситуацію, за якої захист особи стане утрудненим або неможливим, оскільки позивача у разі невиконання добровільно такого рішення ДМС буде депортовано з України примусово.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено, при цьому суд виходив з того, що заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам заявника, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів.

Не погодившись з такою ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою вжити заходи забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться справа за його позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення відповідача про примусове повернення з України від 29 березня 2019 року і в цій справі відповідач вчиняє дії, спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи шляхом внесення до інформаційної бази і передання Держприкордонслужбі неправдивих відомостей стосовно чинності оскаржуваного рішення, через що позивач позбавлений можливості потрапити на територію України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 29 березня 2019 року головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Зіловою Н.С. прийнято рішення про примусове повернення з України до країни походження або третьої країни громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Також рішенням зобов`язано заявника покинути територію України у термін до 02.04.2019 із забороною подальшого в`їзду строком на три роки.

Вважаючи наведене рішення протиправним та таким, що винесено без достатніх на те підстав, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову в порядку ч. 2 ст. 150 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені заявником обґрунтування без надання на їх підтвердження доказів не дають підстав для висновку про очевидну та реальну загрозу заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_3 та свідчать про імовірність таких наслідків без посилань на вчинення конкретних дій, спрямованих на їх настання. Крім того, вирішуючи питання про доцільність забезпечення позову у заявлений заявником спосіб, суд акцентував увагу на тому, що матеріали заяви не містять жодних доказів щодо підтвердження наявності ознак протиправності рішення, яке заявник має намір оскаржити, при цьому питання стосовно законності прийняття якого має вирішуватись судом.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Для застосування заходів забезпечення адміністративного позову обов`язковою умовою є встановлення судом хоча б однієї із таких обставин: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 № 2.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ». Так, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, обов`язковою умовою для застосування судом заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

На виконання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з метою упорядкування роботи з примусового повернення і примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, Міністерством внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України та Службою безпеки України видано спільний наказ «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» № 353/271/150 від 23.04.2012, Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119.

Так, пунктом 10 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наведеним наказом, гарантовано право осіб на оскарження до суду рішень органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення.

Разом з тим, оскарження рішень про примусове повернення або примусове видворення зупиняє їх дію, якщо іноземець оскаржив це рішення у встановленому законом порядку до суду - у межах строків, визначених частинами другою-четвертою статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ), незалежно від того, чи суд у порядку забезпечення адміністративного позову відповідною ухвалою зупинив дію рішення суб`єкта владних повноважень або його окремих положень, що оскаржуються.

Таким чином, факт подання позовної заяви в порядку ст. 288 КАС України гарантує, що рішення про примусове видворення особи не буде виконано до закінчення судового провадження та набрання рішенням суду законної сили.

Тобто, дія спірного рішення зупиняється на підставі нормативно-правового акту, прийнятого на виконання Закону України, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, а отже не потребує додаткових заходів від сторін спору.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття відповідних заходів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк