Справа № 2040/7769/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 р.Справа № 2040/7769/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Рубан В.В.) від 13.12.2018 року (повний текст рішення складено 20.12.2018р.) по справі № 2040/7769/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № в розмірі 10000 грн., податкове повідомлення-рішення № в розмірі 457 грн.

В обґрунтовування позову позивач зазначив, що оскаржувані рішення про застосування фінансових санкцій та податкове повідомлення-рішення прийняті відповідачем без достатніх правових підстав, з перевищенням ним своїх повноважень, а отже є повністю незаконними і підлягають скасуванню

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № за зберігання роздрібних партій тютюнових виробів в місці, що не віднесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання на суму 17000 грн., рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № за зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не віднесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання на суму 17000 грн. та рішення від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № за реалізацію (зберігання) алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку на суму 17000 грн., та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказану частину позовних вимог; в іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на безпідставність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень відповідача про застосування до позивача фінансових санкцій за зберігання роздрібних партій тютюнових виробів та алкогольних напоїв в місці, що не віднесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання, а також реалізацію (зберігання) алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку. Зазначає, що обов`язок у суб`єкта господарювання щодо внесення до Єдиного реєстру місць зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів виникає саме з після отримання останнім ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27.02.2018 року по справі №820/2767/17. Оскільки у позивача у період з 07.11.2017 року по 09.11.2017 року були відсутні ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, то відсутні правові підстави для застосування позивача фінансових санкцій. Також вказує, що висновки податкового органу щодо реалізації (зберігання) позивачем алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку є необґрунтованими та не підтверджуються належними та допустимими доказами. В іншій частині рішення суду позивачем не оскаржується.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2019 року задоволено заяву Головного управління ДПС у Харківській області про заміну сторони у справі та замінено відповідача - Головне управління ДФС у Харківській області, на правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 06.06.2018 року співробітниками Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області проведена фактична перевірка позивача з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні виробництва і обігу підакцизних товарів, за результатом якої складено Акт від 13.06.2018 року №2394/20-40-40-01-10-.

Під час перевірки встановлено порушення позивачем вимог ст. 11, ч. 14, 37 ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", ст. 226 Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.06.2003 року №790 "Про затвердження порядку застосування фінансових санкцій, передбачених ст. 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", п.12 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято рішення про застосування фінансових санкцій:

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000,00грн. за роздрібну торгівлю тютюновими виробами за відсутності ліцензії;

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000,00грн. за зберігання роздрібних партій тютюнових виробів в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання;

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000,00грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за відсутності ліцензії;

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000,00грн. за зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання;

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000,00грн. за реалізацію (зберігання) алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку;

- № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 10000,00грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни та такі напої.

Також відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 03.07.2018 року, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 457,00 грн. за порушення п. 13 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Не погоджуючись із вказаними рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість встановлених за наслідком проведеної перевірки порушень вимог діючого законодавства та, як наслідок, правомірності нарахування позивачу штрафних санкцій на підставі оскаржуваних рішень.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Так, з приводу рішень відповідача від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій № та №, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для прийняття вказаних рішень, слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки перевіряючих про порушення позивачем вимог ч. 37 ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", а саме зберігання роздрібних партій тютюнових виробів та алкогольних напоїв в місці, що не віднесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України, є Закон України від 19.12.1995 року № 481/95-BP "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", із змінами та доповненнями. (далі - Закон України № 481/95-BP).

Згідно із ст. 1 даного Закону, місце зберігання це місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) - перелік місць зберігання, який ведеться органами доходів і зборів і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Положеннями Закону України № 481/95-BP передбачено, що ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов`язковій реєстрації в органі доходів і зборів, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб`єкта господарювання.

Відповідно до ч.ч. 35-37 ст. 15 Закону України № 481/95-BP, зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб`єкта господарювання з обов`язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

До заяви додаються копія виданої заявнику ліцензії на відповідний вид діяльності, засвідчена нотаріально або посадовою особою органу ліцензування, та документ, що підтверджує право користування цим приміщенням.

Суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

Довідка про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру видається суб`єкту господарювання протягом семи календарних днів від дня подання заяви.

На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо державного регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 07.02.2002 № 3032-III наказом Державної податкової адміністрації України 28.05.2002 № 251, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.08.2002 за № 670/6958, затверджено Порядок ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання (надалі Порядок).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку, Єдиний державний реєстр місць зберігання (далі - Єдиний реєстр) - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів (далі - місце зберігання), який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Згідно п.1.4 Порядку, ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, у разі зберігання спирту, або алкогольних напоїв, або тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, до суб`єктів підприємницької діяльності застосовуються фінансові санкції у порядку, установленому чинним законодавством.

Відповідно до положень п.п. 2.2 Порядку, ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання передбачено, що заява про внесення місця зберігання алкогольних напоїв або тютюнових виробів до Єдиного реєстру подається за формою згідно з додатком 2.

Згідно положень п.п.2.3 Порядку, ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, довідка видається Департаментом або його регіональним управлінням, до якого була подана заява про внесення місця зберігання до Єдиного реєстру, уповноваженому представнику заявника (керівнику чи іншій особі за довіреністю) або надсилається рекомендованим листом на адресу заявника. Довідка про внесення місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів до Єдиного реєстру - протягом семи календарних днів від дати подання заяви. Про видачу довідки Департамент або його регіональне управління повідомляє орган державної податкової служби за місцем реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності та за місцезнаходженням місця зберігання.

З аналізу наведених норм вбачається, що суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

При цьому, законодавець розмежовує місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів поділяючи їх на: місце зберігання нерозривно пов`язане з місцем торгівлі, яким є торговельний заклад (магазин), місце зберігання відокремлене від місця торгівлі, тобто місце поза межами торговельного закладу.

Таким чином, місце торгівлі ототожнюється з місцем зберігання, оскільки реалізація товару неможлива без його попереднього зберігання. При цьому, законодавець надає можливість не вносити до Єдиного державного реєстру місце зберігання поєднане з місцем торгівлі за умови наявності ліцензій на право торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами в цьому місці.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач отримувала ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, а також право роздрібної торгівлі алкогольними напоями у період з 07.11.2016 року по 07.11.2017 року. Наступні ліцензії позивачем отримано з 09.11.2017 року по 08.11.2018 року (а.с. 26-31).

Тобто, у період з 07.11.2017 року по 08.11.2017 року у позивача були відсутні відповідні ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами та торгівлі алкогольними напоями.

Разом з тим, у вказаний період позивачем здійснювалась реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів, підтверджується контрольними стрічками та електронними копіями розрахункових документів, що надходили на сервери ДФС України.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про здійснення позивачем реалізації алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами та за відсутності відповідної довідки про внесення місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів до Єдиного реєстру.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.08.2018 року по справі №820/5526/16.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також колегія суддів зазначає, що в даному випадку не може бути застосована правова позиція Верховного Суду, яка викладені у постанові від 27.02.2018 року по справі №820/2767/17, оскільки згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.

На підставі викладеного, враховуючи, що документальними доказами, які містять в матеріалах справи об`єктивно підтверджується факт зберігання позивачем алкогольних напоїв та тютюнових виробів у місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість нарахування позивачу фінансових санкцій за вказані порушення.

В зв`язку з чим, висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вказаної частини позовних вимог є обґрунтованими.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення відповідача від 03 липня 2018 року про застосування фінансових санкцій №, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Так, фактичною підставою для нарахування позивачу фінансових санкцій, слугували встановлені під час перевірки висновки перевіряючих про порушення позивачем вимог п. 226.6 ст. 226 ПК України та ст. 11 Закону України № 481/95-BP, а саме реалізація (зберігання) алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку.

Відповідно до ст.11 Закону України № 481/95-BP, алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 226.11 статті 226 ПК України встановлено, що ввезення на митну територію України, зберігання, транспортування, прийняття на комісію з метою продажу та продаж на митній території України не маркованих в установленому порядку алкогольних напоїв та тютюнових виробів забороняються.

З аналізу вищевказаних положень діючого законодавства, судом встановлено, що законодавцем встановлено обмеження щодо обігу алкогольних напоїв немаркованих марками акцизного податку та обов`язок суб`єктів господарювання і осіб уповноважених ним на проведення розрахункових операцій з продажу підакцизних товарів здійснювати їх реалізацію за умови наявності марки акцизного податку, а також відповідальність за їх порушення, зокрема безпосередньо за реалізацію алкогольних напоїв без марки акцизного податку.

В ході перевірки магазину за адресою: АДРЕСА_1 встановлено факт реалізації та зберігання шампанського "Старий Харків" вартістю 90 грн. за пляшку, яка не була маркована маркою акцизного податку встановленого зразку, що підтверджується актом фактичної перевірки.

Посилання скаржника на відсутність факту порушення законодавства спростовуються наявною в матеріалах справи копією опису наявної підакцизної продукції до акту фактичної перевірки, який зроблений вибірковим порядком, а також наявними фотоматеріалами (а.с. 58-60).

Відповідно до абз. 16 ч.2 ст. 17 Закону України № 481/95-BP, до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів за виробництво, зберігання, транспортування, реалізації фальсифікованих алкогольних напоїв чи тютюнових виробів; алкогольних напоїв чи тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку, або з використанням тари, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою статті 11 цього Закону, - 200 відсотків вартості товару, але не менше 17000 гривень.

На підставі викладеного, враховуючи, що документальними доказами, які містять в матеріалах справи об`єктивно підтверджується факт реалізації (зберігання) алкогольних напоїв немаркованими марками акцизного податку встановленого зразку, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість нарахування позивачу фінансових санкцій за вказані порушення.

В зв`язку з чим, висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вказаної частини позовних вимог є обґрунтованими.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність виявлених під час проведених перевірок порушень позивачем вимог діючого законодавства та обґрунтованість винесення рішень про застосування фінансових санкцій, які є предметом оскарження позивачем.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржувані рішення про застосування фінансових санкцій відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року по справі №2040/7769/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець

Повний текст постанови складено 11.10.2019 року