Справа № 420/4514/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4514/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65017) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення сум пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2019 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивачка просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 починаючи з 13.11.2015 року по 30.01.2019 року в загальній сумі 118976,80 грн.;

стягнути на її користь з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області пенсію за період з 13.11.2015 року по 30.01.2019 року в загальній сумі 118976,80 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви 7 днів з дня вручення копії даної ухвали позивачеві шляхом надання доказів сплати судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 1189 (тисяча сто вісімдесят дев`ять) грн. 76 коп., власного письмового підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав не зазначено, а також надання належним чином засвідчених копій письмових доказів, доданих до позовної заяви.

12.08.2019 року за вх. №28725/19 від представника позивача надійшло клопотання про відкриття провадження у справі, разом з яким до суду надано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1189 (тисяча сто вісімдесят дев`ять) грн. 76 коп., а також письмове підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.08.2019 року продовжено позивачці строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду завірених належним чином копій документів, доданих до позовної заяви.

21.08.2019 року від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 19.08.2019 року разом із завіреними належним чином копіями додатків до позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у відповідності до приписів ст.263 КАС України.

В обґрунтування позову зазначається, що з 1993 року ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, зареєстрована у місті Донецьку (на тимчасово окупованій території), проживає у місті Одесі. У період 2015-2019 року позивачці не була виплачена пенсія, сформовано борг зі сплати суми пенсії, однак борг не виплачено. Позивачка вважає бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправною, а в обґрунтування вказує, що припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі якщо і може здійснюватись, то лише на підставі законодавчо визначених підстав. Відповідач же у відповіді на запит позивачки щодо виплати її заборгованості по пенсії посилається на підстави, визначені Постановами Кабінету Міністрів України, що не відповідає положенням статті 19 Конституції України. Беручи до уваги те, що припинення виплати пенсії може визначатись лише нормативно-правовим актом на рівні закону, позивачка просила задовольнити позов у повному обсязі.

30.09.2019 року за вх.№35476/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому висловлено позицію незгоди із заявленими позовними вимогами. Правова позиція представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області ґрунтується на тому, що Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про Кабінет Міністрів України» видає обов`язкові до виконання акти постанови та розпорядження. Так, беручи до уваги обов`язковість Постанови КМУ №335 від 25.04.2018 року та №365 від 08.06.2016 року, Головним управлінням виплата боргу буде здійснюватись за окремим розпорядженням. Оскільки допущена відповідачем бездіяльність зумовлена приписами обов`язкових до виконання норм, підстави для задоволення позову відсутні.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком (а.с. 31).

Згідно Довідки від 12.11.2018 року № позивачка перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа (а.с.29) зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ; фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 .

06.03.2019 року позивачка звернулась до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі із проханням виплатити їй недоплачену пенсію з листопада 2014 року (а.с.27).

У відповідь на вказане звернення Центральним об`єднаним управлінням ПФУ в м. Одесі направлено лист №122/Ж-11, у якому зазначено, що виплату пенсії позивачці поновлено з 13.11.2015 року. Борг зі сплати пенсії за період 13.11.2015 року по 31.01.2019 року склав 118976,80 грн. та обліковується в Управлінні згідно пп.2 п.1 Постанови КМУ №335 від 25.04.2018 року, виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження (а.с.28).

Позивачка, не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю пенсійного органу, звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка із відповідним зверненням зверталась до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, відповідь, що слугувала підставою для звернення до суду, надана також цим органом, проте відповідачем у даній справі є Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду» Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Дані про проведення приєднання відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки факт приєднання органу визначений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, належним відповідачем у даній справі є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналізуючи доводи сторін, суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

В цьому контексті суд не приймає доводи відповідача щодо посилання на норми Постанови КМУ №335 від 25.04.2018 року як на підставу для невиплати позивачці суми пенсії, яку сам пенсійний орган визнає боргом. У разі призначення особі пенсії її невиплата може бути пов`язана лише з зазначеними у статті 49 Закону №1058-IV підставами.

Відсильна норма п. 5 ч.1 ст.49 вказаного Закону встановлює можливість існування інших підстав для припинення виплати пенсії, однак такі підстави визначаються на рівні закону, а не підзаконного нормативно-правового акту.

Суд акцентує увагу на тому, що Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення, призупинення виплати або невиплати пенсії як «до отримання особливо розпорядження».

Законом, який встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону №1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, суд переконаний, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV.

Вказані висновки суду повністю відповідають позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04.09.2018 року у справі №805/402/18, яку суд застосовує у відповідності до положень ч.5 ст.242 КАС України.

За таких обставин, невиплата позивачці суми боргу у розмірі 118976,80 грн. здійснюється відповідачем без належної на те правової підстави, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, проте бездіяльність визнається протиправною саме Центрального об`єднаного управління ПФУ у м.Одесі, на обліку якого перебувала заборгованість по виплаті спірної суми станом на дату звернення позивачки до органу ПФУ із заявою у березні 2019 року, а не ГУПФУ в Одеській області.

Також суд вважає, що вимога про стягнення з ГУПФУ в Одеській області спірної суми не може бути задоволена та слід зобов`язати ГУПФУ в Одеській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість за її пенсією у сумі 118976грн. 80коп., що обліковується як борг перед позивачкою органом ПФУ.

За наведених обставин позовні вимоги задовольняються частково.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1190 (тисяча сто дев`яносто) грн. (а.с.4) за позовну вимогу майнового характеру.

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1190 (тисяча сто дев`яносто) грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 194, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65017) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення сум пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 починаючи з 13.11.2015 року по 30.01.2019 року в загальній сумі 118976,80 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за період з 13.11.2015р. по 30.01.2019р. в сумі 118976(сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят шість)грн.80коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1190(тисяча сто дев`яносто)грн. судового збору.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян