Справа № 640/3972/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3972/19 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Шрамко Ю.Т.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві №806 від 22 січня 2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі наказу начальника Головного управління ДФС у м. Києві №806 від 22 січня 2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ ДФС у м. Києві №806 від 22 січня 2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Головного управління ДФС у м. Києві №806 від 22 січня 2019 року про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки; стягнуто на користь ОСОБА_1 здійснені ним документально підтверджені судові витрати у розмірі 1536,80 грн. (тисячу п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що завданням ДФС України №36134/7/99-99-13-04-03-17 від 20.11.2018 доведені до відпрацювання платники податків - фізичні особи, які систематично здійснюють реєстрацію/перереєстрацію об`єктів житлової нерухомості без державної реєстрації суб`єктами підприємницької діяльності. До наданого переліку вищезазначених платників податків було включено у тому числі ОСОБА_1 . Керуючись ст. 20, п. 71.1 ст. 71, ст. 73 ПК України, ГУ ДФС у м. Києві було направлено на адресу позивача запит №76982/К/26-15-42-05-27 від 26.11.2018 про надання пояснень та документального підтвердження з питань отримання доходу від операцій з продажу нерухомого майна та майнових прав протягом 2013-2017 років. На вищезазначений запит ОСОБА_1. супровідним листом від 10.12.2018 (вх. №К/124468/ФОП- інші від 27.06.2018) надані документи, що свідчили про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства. ГУ ДФС у м. Києві було прийнято рішення, оформлене наказом від 22.01.2019 №806 про проведення документальної позапланової перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2017. Копію наказу від 22.01.2019 №806 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки» та повідомлення від 23.01.2019 №5938/К/26-15-42-05 надісланого рекомендованим листом з повідомленням пр. вручення на податкову адресу платника податків - 24.01.2019. Згідно отриманого повідомлення про вручення поштового відправлення, лист було вручено 11.02.2019 представнику за довіреність ОСОБА_3 . Таким чином, апелянт зазначає, що письмовий запит контролюючого органу складено відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі зазначеного підстави для його надіслання, документи, які необхідно надати, містить печатку контролюючого органу, а надані платником податків документи, та виявлені в ході їх аналізу факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства можуть бути підставою для проведення перевірки, на підставі чого і було винесено оскаржуваний наказ.

02.10.2019 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, адже наказ відповідача прийнято за відсутності підстав та умов, визначених пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України, із дотриманням яких законодавець пов`язує можливість проведення документальної позапланової перевірки; щодо неналежного суб`єкту перевірки та поза строками давності її проведення, а також всупереч презумпції правомірності рішень платника податку й принципу верховенства права, зокрема, передбачуваності закону.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що на адресу ОСОБА_1 Головним управлінням ДФС у м. Києві направлено запит від 26.11.2018 року №76982/К/26-15-42-05-27 про надання інформації (пояснень та їх документальних підтверджень), (далі - запит від 26.11.2018), в якому, зокрема, відповідач просив надати пояснення та документальні підтвердження, пов`язані з отриманням доходу від операцій з продажу нерухомого майна та майнових прав протягом 2013-2017 років (договори купівлі продажу, платіжні документи, тощо).

За результатами розгляду вказаного вище запиту від 26.11.2018 позивач листами від 10.12.2018 та 09.01.2019 надав відповідачу пояснення та документальне підтвердження операцій з продажу нерухомості у запитувані періоди.

Наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 22.01.2019 №806 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 в Головному управлінні ДФС у м. Києві за адресою м. Київ, вул. Лескова, 4.

Не вбачаючи у контролюючого органу наявності законодавчо визначених підстав для прийняття наказу на проведення перевірки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до пп. 21.1.1 - пп. 21.1.5 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України (далі - ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій; коректно та уважно ставитися до платників податків, їх представників та інших учасників відносин, що виникають під час реалізації норм цього Кодексу та інших законів, не принижувати їх честі та гідності.

Стаття 75 ПК України визначає, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.4 п. 78.1, абз. 1 п. 78.4 ст. 78 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не наддасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно з п.п. 73.1 та 73.3 ст. 73 ПК України, інформація, визначена у статті 72 цього Кодексу, безоплатно надається контролюючим органам періодично або на окремий письмовий запит контролюючого органу у терміни, визначені пунктом 73.2 цього Кодексу.

Контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити:

1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує;

2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;

3) печатку контролюючого органу.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;

2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;

4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування; акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;

5) у разі проведення зустрічної звірки;

6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

Запит вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом).

У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Дослідивши наявну в матеріалах справи копію запиту від 26.11.2018 колегією суддів встановлено, що вказаний запит складений не у відповідності до вимог ПК України.

Так, у запиті від 26.11.2018, всупереч вимогам п. 73.3 ст. 73 ПК України, як підставу його надіслання зазначено лише, що "головним управлінням ДФС у м. Києві за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку виявлено факти, які свідчать про порушення податкового законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи".

Аналізуючи зміст такого запиту, вбачається, що контролюючий орган обмежився лише загальними посиланнями на норми права, при цьому, в якості правових підстав для надіслання запиту контролюючий орган визначив такі підстави як: результатами аналізу податкової інформації. Водночас конкретної інформації, яка це підтверджує, контролюючий орган не зазначив.

Вимога про надання відповідної інформації має визначати у запиті саме фактичні дані підстави, тобто наявність конкретних обставин, а не посилання на відповідні норми Податкового кодексу України та загальні поняття.

Колегія суддів зазначає, що у разі наявності обставин для направлення запиту, податковим органом має бути вказано в такому запиті, які саме факти свідчать про порушення платником податків законодавства, виявлено податковим органом, з зазначенням інформації, яка це підтверджує.

Без повідомлення вказаних фактів платник податків не в змозі надати будь-які пояснення та їх документальне підтвердження.

Таким чином, колегія суддів погоджується із твердженнями позивача відносно того, що запит від 26.11.2018 не містить жодної інформації та доказів, які б підтверджували наявність підстав для його надіслання, відтак, запит контролюючого органу оформлений з порушенням законодавчо встановленого порядку, та не містить конкретних підстав та чітко окреслених обставин які б свідчили про порушення платником податку податкового законодавства.

Такої ж думки притримується і Верховний Суд в постанові від 07.02.2019 року у справі №813/2716/17, постанові від 18.12.2018 року у справі №820/1686/17, постанові від 20.06.2018 року у справі №802/2054/17-а.

Підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 ст. 78 цього Кодексу встановлено, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що позивачем у відповідь на запит контролюючого органу було надіслано пояснення та документальне підтвердження операцій з продажу нерухомості за запитувані періоди, однак факт надання позивачем пояснень і підтверджуючих документів не знайшов відображення у оскаржуваному наказі.

При цьому, колегія також критично оцінює посилання у спірному наказі на доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 22.01.2019 №455/26-15-42-05-29 яка за своєю суттю є документом внутрішнього використання та має за мету спонукання керівника до прийняття конкретного рішення що свідчить про необґрунтованість та безпідставність наказу податкового органу.

Згідно з пунктом 79.1 ст. 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

При цьому, незважаючи на проголошену пунктом 79.3 статті 79 Податкового кодексу України необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Зазначений висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України.

В той же час, у відповідності до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Крім того, згідно чинного п. 42.4 ст. 42 ПК України, що, на думку колегії суддів, також може бути застосовано до спірних правовідносин, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Разом з цим, суд звертає увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним наказом Головного управління ДФС у м. Києві від 22.01.2019 №806 призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 в період з 05.02.2019 по дату завершення перевірки тривалістю 10 робочих днів, однак, оскаржуваний наказ отриманий позивачем 11.02.2019, тобто через 6 днів після початку проведення позапланової невиїзної перевірки.

Згідно неодноразово висловленої Верховним Судом України і Верховним Судом правової позиції присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а відтак з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, зокрема прийняття податкових повідомлень - рішень за її результатами.

Указана правова позиція є усталеною, викладена Верховним Судом України в постанові від 27.01.2015 у справі №21-425а14, постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, від 12.03.2019 у справі № 815/651/18 та інших подібних справах.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 23.04.2019 у справі № 823/5028/15 Верховний Суд з посиланням на практику Верховного Суду України у справах, предметом позову в яких були вимоги про визнання недійсним та скасування наказів про призначення документальної позапланової невиїзної перевірки платників податків, а в деяких мали місце обставини складання контролюючими органами за наслідками таких перевірок податкових-повідомлень рішень, неодноразово висловлював правову позицію про те, що нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, установлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Незважаючи на визначену у п. 79.3 ст. 79 Податкового кодексу України необов`язкову присутність платника податків під час проведення документальної невиїзної перевірки, останній має право бути присутнім. З наказом на перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної виїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 810/1438/17.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG» (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (п. 128), та «Беєлер проти Італії» (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»).

Зважаючи на викладене, в розумінні положень п. 42.4 ст. 42 ПК України колегія суддів вважає, що відповідачем не вчинено всіх залежних від нього дій щодо вчасного повідомлення позивача про проведення перевірки, що ненадало практичну можливість позивачу бути обізнаним про проведення такої перевірки.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що, всупереч вимог Податкового кодексу України ОСОБА_1 не був повідомлений про початок проведення щодо нього документальної невиїзної позапланової перевірки, адже не отримав наказ про її проведення завчасно, а отримав лише через 6 днів після початку проведення позапланової невиїзної перевірки, тобто з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення не був ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку, колегія суддів вважає, що були відсутні правові підстави для проведення позапланової перевірки позивача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що перевірку проведено без дотримання обов`язкових для цього умов, що є підставою для визнання протиправними дій контролюючого органу щодо проведення перевірки на підставі наказу, який позивач не отримував.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що контролюючим органом не доведено наявність підстав для надсилання запиту та не спростовано факт отримання відповідачем пояснень та підтверджуючих документів від позивача та своєчасність отримання наказу про проведення перевірки, відтак у відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 , а тому позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким ухвалено судове рішення з дотриманням норм процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а апелянтом не наведено доводів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов