Справа № 120/2570/19-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 жовтня 2019 р. Справа № 120/2570/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса Михайла Богдановича, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

У Вінницький окружний адміністративний суд через електронний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастр у Вінницькій області, відповідач). У позовній заяві позивач просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 30.05.2019 № 2-8887/15-29-сб про відмову в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області (за межами населеного пункту);

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання із урахуванням висновків суду викладених в судовому рішенні та прийняти рішення з урахуванням вимог ст. 79-1, ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України та п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 у вигляді наказу, яким надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що 11 квітня 2019 року разом з іншими громадянами звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га, на кожну особу окремо, на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області (за межами населеного пункту) кадастровий номер земельної ділянки :05:000:1055.

Наказом відповідача від 30.05.2019 № 2-8887/15-19сб відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, у зв`язку із тим, що земельна ділянка :05:000:1055 сформована з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства.

Не погоджуючись із Наказом від 30.05.2019 № 2-8887/15-19сб, позивач звернулася до суду з метою його скасування. Мотивуючи протиправність оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 зазначила, що відповідачем порушено ст. 118 Земельного кодексу України якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, на думку позивачки, передача громадянам земельних ділянок у межах цільового призначення для різних видів використання може здійснюватися без зміни цільового призначення, що не враховано відповідачем.

Ухвалою від 14.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

29.08.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи із того, що земельна ділянка, з кадастровим номером :05:000:1055 є сформованою з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що унеможливлює передачу земельної ділянки за технічною документацією щодо поділу та об`єднання земельних ділянок згідно норм чинного законодавства за іншим цільовим призначенням.

Відповідач посилається на положення частини 5 статті 79-1 Земельного кодексу України, згідно із якими формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Водночас, частиною 6 статті 79-1 Земельного кодексу України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Отже, зі змісту наведених норм слідує, що підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або у користуванні, без зміни їх цільового призначення, є розроблена технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Відтак, відповідач вважає, що правомірно відмовив позивачу у наданні відповідного дозволу.

Також у відзиві зазначено, що бажана для ОСОБА_1 земельна ділянка, знаходиться у постійному користуванні громадянина ОСОБА_3 , що підтверджується актом на право постійного користування землею серії ВН № 0258, для ведення фермерського господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №106 від 31.08.1994 року.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши наведені сторонами аргументи та надані докази, суд встановив наступне.

11.04.2019 ОСОБА_1 разом з іншими громадянами звернулася із колективним клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області (за межами населеного пункту) вказавши кадастровий номер земельної ділянки - :05:000:1055 (а.с.15-17).

До вказаного клопотання позивачем додано графічний матеріал на земельну ділянку із позначенням бажаного місця розташування земельних ділянок, копію інформації з ДЗК про земельну ділянку (а.с.18-21).

За наслідком розгляду вказаного колективного звернення, відповідачем 30.05.2019 року прийнято наказ № 2-8887/15-19-сб «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», в якому зазначено, що земельна ділянка, з кадастровим номером :05:000:1055, сформована з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства та з урахуванням ч. 6 ст. 79-1, згідно якої формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, здійснюється без змін їх цільового призначення та у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (а.с.22).

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Суд зазначає, що метою звернення до суду була оцінка конкретних підстав відмови відповідача у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Білянської сільської ради, Липовецького району, Вінницької області (за межами населеного пункту).

Тому, при оцінці правомірності оскаржуваного рішення судом враховується, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 79-1 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (далі ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Із аналізу вищенаведених норм видно, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання із раніше сформованих ділянок, що, в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Пунктом "в" ч. 3 ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться шляхом одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III).

Статтею 50 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 № 858-IV (далі Закон від 22.05.2003 № 858-IV) передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Згідно ст. 25 Закону від 22.05.2003 № 858-IV визначено види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Із нормою ст. 25 Закону від 22.05.2003 № 858-IV узгоджуються норми ст. 56 вказаного Закону, якими передбачено вимоги до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок та її склад.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Отже, для розроблення технічної документації із землеустрою зацікавлена особа звертається до органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади щодо отримання дозволу.

Визначаючись з приводу правомірності відмови відповідача у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, суд звертає увагу на положення ч. 6 ст. 79 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Частиною 6 статті 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства посилався саме на ч. 6 ст. 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Суд зазначає, що зміст частини 6 статті 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III вказує на те, що з метою формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, заявники повинні отримати дозвіл на розроблення відповідної технічної документації із землеустрою, однак, лише при умові, що при цьому не відбудеться зміна цільового призначення такої ділянки.

Із клопотання ОСОБА_1 встановлено, що позивачка разом із іншими заявниками просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Натомість із змісту витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено, що за видом використання бажана для позивачки земельна ділянка належить до земель для ведення фермерського господарства у межах категорії земель сільськогосподарського призначення (а.с. 41, 46).

У позовній заяві позивач зіслалася на те, що передача громадянам земельних ділянок у межах цільового призначення для різних видів використання може здійснюватися без зміни цільового призначення.

Оцінюючи наведені обставини, різна правова оцінка яких учасниками справи стала причиною виникнення спору, суд бере до уваги, що за основним цільовим призначенням землі поділяються на категорії, однією із яких є категорія земель сільськогосподарського призначення (ст. 19 ЗК України).

Як передбачено Класифікацією видів цільового призначення земель, що затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, категорія земель сільськогосподарського призначення за видами цільового призначення поділяється у тому числі на землі: 01.01 - Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 01.02 - Для ведення фермерського господарства; 01.03 - Для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 ст. 20 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Різний правовий режим земель (відмінний за цільовим призначенням), що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

Аналогічний висновок зазначений в постанові судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного суду України від 08.04.2015 року.

Тому, враховуючи, що позивач звернулася до органу Держгеокадастру із клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, є сформованою з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", ОСОБА_1 фактично виявила намір отримати частину вказаної земельної ділянки, що потребує зміни її цільового призначення.

Зазначене вказує на те, що позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання їй дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, проте подані нею документи свідчать про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу № 2-8887/15-19-СГ, що прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області 30 травня 2019 року, а тому адміністративний позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Також слід відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача із урахуванням висновків суду, адже така вимога є похідною в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України від позовної вимоги про скасування наказу, у задоволенні якої судом відмовлено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Відтак, встановленими в ході судового розгляду обставинами підтверджується правомірність наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 30 травня 2019 року, оскільки при зверненні із клопотанням позивач не врахувала, що норми ч. 6 ст. 79-1 ЗК України не допускають формування, на підставі технічної документації, земельної ділянки в результаті поділу уже існуючої ділянки із зміною її цільового призначення.

Стосовно доводів відповідача, що земельна ділянка перебуває на праві постійного користування у ОСОБА_3 , то суд оцінює їх критично, оскільки з наданого державного акту не є можливим встановити чи є тотожними земельна ділянка, яка перебуває у постійному користуванні останнього по відношенню до землі, яку бажає отримати позивач.

Більш того, у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку датованого 02.04.2019 відсутня інформація, що земельна ділянка із кадастровим номером :05:000:1055 перебуває у постійному користуванні/оренді у будь - кого, в тому числі ОСОБА_3 (а.с.46-47).

Окремо слід вказати й на те, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації не стало перебування землі у постійному користуванні ОСОБА_3 , а те що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, може здійснюватися лише без зміни їх цільового призначення.

Статтею 77 КАС України визначено правила доказування в адміністративному процесі.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 КАС України).

Відтак, законодавцем передбачено обмеження щодо можливості посилання суб`єкта владних повноважень на ті докази, які не були враховані ним при прийнятті рішення, що оскаржується, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, зі змісту наказу відповідача, що оскаржується, слідує, що підставою для його прийняття є приписи частини 6 статті 79-1 Земельного кодексу України, оцінка яким надана судом в ході судового розгляду. При цьому, будь-яких інших посилань як на підставу для відмови у наданні ОСОБА_1 відповідного дозволу наказ не містить.

За наведених обставин суд дійшов висновку про безпідставність посилань відповідача на інші докази, які на його думку, свідчать про обґрунтованість прийнятого ним рішення, адже органом Держгеокадастру не доведено, що ним було вжито всіх можливих заходів для отримання відповідного доказу до прийняття оскаржуваного рішення, проте такий не був отриманий з незалежних від нього причин.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено можливості відшкодування понесених витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову. Відтак, підстав для відшкодування позивачу сплаченого ним при зверненні до суду судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, )

Суддя Богоніс Михайло Богданович