Справа № 240/5467/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5467/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

09 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання повторно розглянути документи,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2019 року Ейом ОСОБА_2 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №12 від 03.04.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що Ейом Джеймс ОСОБА_3 прибув в Україну у 2010 році та був зарахований на підготовче відділення для іноземних громадян Української медичної стоматологічної академії (т. 1 а.с. 70). Термін дії візи до 01.10.2011.

З матеріалів справи вбачається, що головним спеціалістом Крюківського районного відділу у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області 03 вересня 2014 року прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Камерун (про що свідчить особистий підпис особи) Ейом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким ознайомлено Ейом ОСОБА_4 , що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про його примусове повернення та зобов`язано не пізніше 23 вересня 2014 року залишити територію України (т. 1 а.с. 86).

Дана обставина позивачем не заперечується, доказів оскарження у судовому порядку та скасування Рішення від 03.09.2014 не надано.

До суду першої інстанції відповідачем надано копію справи №2019VN0004 (т. 1 а.с. 48-118) у матеріалах якого міститься копія протоколу про адміністративне правопорушення ПР МВН 000590 від 07.03.2019, складеного стосовно громадянина Камеруну ОСОБА_1 за ухилення від виїзду з України після закінчення визначеного терміну перебування. У протоколі міститься власноручно зроблений (позивач у судовому засіданні не заперечував дану обставину) запис про те, що українську мову розуміє, перекладача не потребує (т. 1 а.с. 77). До протоколу додано пояснення Ейом Джеймс ОСОБА_3 зі змісту яких вбачається, що з України не міг виїхати, оскільки боявся за своє життя в країні походження та громадянства в Камеруні. Повідомив, що має намір звернутись до міграційної служби за захистом (т. 1 а.с. 78). Як вбачається з квитанції №5 12 від 07.03.2019 Ейом Джеймс ОСОБА_3 сплатив адміністративний штраф у сумі 5100,00 грн (т. 1 а.с. 79)

Встановлено, що 14 березня 2019 року Ейом Джеймс ОСОБА_3 звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною зазначає те, що у його країні Камерун вже більше 30 років існує конфлікт з терористами. У країні страх, його батьків убито, а брата та сестру спалено заживо (т. 1 а.с. 51)

Разом з тим, у Анкеті особи, яка звернулась із заявою Ейом Джеймс ОСОБА_3 зазначив, що його мати 1967 р.н. проживає у м. Кумба, Камерун (т. 1 а.с. 52 на звороті). У протоколі співбесіди від 20.03.2019 зазначено, що позивач також має три рідні сестри (т. 1 а.с. 94). Батька вбито у 2012 році.

Отже, вказане у заяві-анкеті №4 від 14.03.2019 не узгоджується з інформацією, яка міститься у протоколі співбесіди, а інформація щодо обставин смерті батька позивача не підтверджено, а тому твердження позивача, що через розбіжність у світогляді ісламістським угрупуванням "Боко Харам" вбито його батька, є лише припущенням.

На запитання щодо переслідування або загроз переслідування в країні походження, ОСОБА_1 повідомив, що у 1995 році його силою забрали зі школи та вимагали гроші (т. 1 а.с. 95). На запитання, чому ОСОБА_1 не може повернутись в Камерун та чого він побоюється, отримано відповідь: "Мене там вб`ють. Те місто, де я народився і жив ОСОБА_5 ", там війна...".

Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що через родинне споріднення із батьком позивача, бойовики переслідуватимуть і самого позивача.

Окрім того, під час розгляду адміністративної справи в суді першої інстанції позивачем не надано належних доказів переслідування позивача у країні його походження.

Представник позивача в суді першої інстанції зазначав, що із протоколу співбесіди від 20.03.2019 убачається, що ОСОБА_1 в порушення керівних документів не було роз`яснено право на отримання правової допомоги.

Судом першої інстанції досліджено копію справи №2019VN0004 у якій знаходиться копія протоколу співбесіди від 20.03.2019 та встановлено, що текст останньої не містить роз`яснення ОСОБА_1 права на отримання правової допомоги.

Однак, Анкета особи, яка звертається із заявою про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2019, копія якої міститься в матеріалах адміністративної справи, містить текст наступного змісту: "Повідомте, чи надаєте ви згоду на надання доступу до матеріалів, які містяться в Вашій особовій справі, Вашому адвокату, або законному представнику, або представнику Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), або представнику партнерських неурядових організацій УВКБ ООН на будь-якому етапі розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту." та зроблено запис "НЕТ" (т. 1 а.с. 52-56, 55).

Окрім того, у протоколі ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з яким ознайомлено ОСОБА_1 14.03.2019 (підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 ) міститься текст: "За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюються в установленому порядку" (т. 1 а.с. 56)

Протокол співбесіди, копія якого міститься в матеріалах адміністративної справи не містить роз`яснення ОСОБА_1 права на отримання правової допомоги.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 роз`яснено право на правову допомогу, яка надається адвокатом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено право на отримання правової допомоги, є помилковим та спростовуються матеріалами адміністративної справи.

Наказом №12 від 03.04.2019 Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Камеруну Ейом Джеймс ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 116).

Відповідно до матеріалів справи, 03.04.2019 повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисті №6 від 03.06.2019, направлено ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 117, 118).

Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведена правомірність винесеного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а позивачем не доведена наявність обставин, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" необхідних для задоволення його заяви.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 (далі - Правила).

Згідно з пунктами 1та 13 частини першої статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Особа, яка потребує додаткового захисту -особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Згідно частин першої, другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 Закону встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Судом встановлено, що із 01 жовтня 2011 року позивач перебуває на території України не на законних підставах, оскільки до закінчення строку перебування на території України не звертався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернувся з відповідною заявою лише в 2019 році.

Так, згідно ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Приписами ч.1 ст.8 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами 4, 6, 7 ст.8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч.1, 2 та ч. 5 ст.12 Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 березня у справі №825/1571/17 та у справі від 15 березня №825/1570/70.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, основними мотивами звернення за захистом позивач зазначає причини щодо переслідування та жорстокого поводження відносно нього у країні походження.

Водночас, суд зауважує, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів, надані тільки роздруківки з інтернет-джерел, які містять загальну інформацію, позивачем не наведено жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими.

Зі слів позивач, конфлікт у Камеруні триває більше 30 років, однак під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що за період із 2010 року по березень 2019 року позивач не звертався до органів міграційної служби щодо отримання статусу біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, під час співбесіди 20.03.2019 позивач не заперечував, що термін дії візи закінчився у 2011 році, однак жодного разу не виїжджав за межі України. ОСОБА_7 про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні до червня 2018 року було проставлено невідомою особою (т. 1 а.с. 92 ).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що позивачем не надано обґрунтованих причин побоювання стати жертвою переслідувань та не надано доказів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності, а тому у позивача відсутні умови, встановлені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не зазнавав, обґрунтовані побоювання наявності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження внаслідок застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відсутні.

При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав.

Суд вважає, що заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, не надано.

Стосовно долучення до апеляційної скарги 3 копій медичних довідок про смерть з перекладом та фото доказів терористичної діяльності судова колегія зазначає наступне.

Судом встановлено, що вказані докази були оглянуті в судовому засіданні в суді першої інстанції та ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відмовлено у долучені їх до матеріалів справи.

Згідно медичних довідок про смерть з перекладом вбачається, що ОСОБА_8 , Мбене Пол, Бема ОСОБА_9 померли з причин вбивства, тілесних пошкоджень. Однак, позивачем не зазначено, хто ці особи та яке відношення вони мають до позивача, адже ніяких документів спорідненості з позивачем додано до суду не було.

Окрім того, з доданих апелянтом фото незрозуміло хто зображений на цих фото та яке відношення мають до позивача.

До того ж, судова колегія враховує, що вказані документи не були подані позивачем при зверненні до відповідача з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги вказані документи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час ії розгляду, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 жовтня 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.