Справа № 120/2514/19-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 жовтня 2019 р. Справа № 120/2514/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у порядку письмового провадження в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області, в якій вказує на протиправність дій Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 гектара, що розташована на території Мельниківської сільської ради в селі Ометинці Немирівського району Вінницької області. Водночас, просить зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5000 гривень за завдану моральну шкоду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 10 червня 2019 року звернулася до відповідача з клопотанням про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області.

Мельниківська сільська рада Немирівського району листом вих. №02-20-380 від 22 липня 2019 року повідомила позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0726 перебуває у комунальній власності та 10 лютого 2016 року надана в оренду Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області.

Ухвалою від 12 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

03 вересня 2019 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що дана земельна ділянка перебуває в користуванні на умовах оренди у фізичної особи ОСОБА_2 на підставі договору оренди землі № 73, який було укладено з Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, як орендодавцем, та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 лютого 2016 року, номер запису про інше речове право 13378812. Відтак, відповідач вказує на неможливість надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення у власність спірної земельної ділянки. Крім того, відповідач зазначає, що згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12694/15-18СГ від 27 вересня 2018 року земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані на території Мельниківської сільської об`єднаної територіальної громади Немирівського району Вінницької області, передано відповідачу на підставі акту приймання-передачі в тому числі земельну ділянку площею 18,8658 гектара. Поряд з цим, відповідно до чинного законодавства перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відтак, відповідач зауважує, що з передачею земель Мельниківській сільській об`єднаній територіальній громаді також передались права та обов`язки за договором оренди землі, укладеного з громадянином ОСОБА_2 Тому надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства можливе лише за умови припинення або розірванні договору оренди земельної ділянки. Відповідач вважає свою відмову правомірною, а тому заперечує наявність підстав для стягнення в користь позивача моральної шкоди. До того ж, на думку відповідача, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували завдання йому моральної шкоди.

В ході судового засідання, що відбувалося 20 вересня 2019 року, представником відповідача усно заявлено клопотання про залучення до участі у справі як третіх осіб Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_2 . За результатами розгляду вказаного клопотання судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою частково задовольнив таке клопотання, залучивши до учкасті у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідча, ОСОБА_2 .

У судове засідання, призначене на 11 жовтня 2019 року, представники сторін та третьої особи не з`явилися, при цьому будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується розписками про одержання повісток та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. При цьому, 11 жовтня 2019 року представниками сторін подано до суду клопотання про розгляд справи без участі представників у порядку письмового провадження.

У зв`язку з неявкою представників сторін та третьої особи у судове засідання, з урахуванням положень частини 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішив розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані докази, суд встановив такі обставини.

10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області. В додатку до заяви було зазначено графічні межі вільної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0726.

Проте, Мельниківська сільська рада Немирівського району листом вих. №02-20-380 від 22 липня 2019 року повідомила позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0726 перебуває у комунальній власності та 10 лютого 2016 року надана в оренду Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області.

Позивач із законністю відмови відповідача не погоджується, вважає її протиправною, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 18 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Частиною 1 статті 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень пункту "а" частини 3 статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 10 червня 2019 позивач звернулася до відповідача з клопотанням про надання її дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Мельниківської об`єднаної територіальної громади у с. Ометинці Немирівського району Вінницької області.

При цьому, до клопотання позивач додала викопіювання із публічної кадастрової картки, з якого видно, що бажана земельна ділянка розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0726.

Однак, листом відповідач відмовив позивачу у наданні вказаного дозволу, посилаючись на те, що зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка передана у користування (оренду) іншій особі.

Як видно із наданих доказів, 10 лютого 2016 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області як орендодавцем та ОСОБА_2 як орендарем укладено договір оренди землі №74, на підставі якого вищезазначену земельну ділянку передано у строкове платне користування до 09 лютого 2041 року для ведення фермерського господарства.

22 лютого 2016 року 2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено реєстраційний запис, яким зареєстровано право оренди ОСОБА_2 на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,8658 гектара, кадастровий номер :01:001:0726.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача, що третя особа вважається законним користувачем земельної ділянки площею 18,8658 гектара, в межах якої знаходиться земельна ділянка площею 2,00 гектара, яку позивач бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо правового статусу вказаної земельної ділянки, то, як встановлено судом, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27 вересня 2018 року № 2-12694/15-18-СГ та згідно з актом приймання-передачі ця земельна ділянка була передана відповідачу з держаної у комунальну власність в масиві земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 920,1376 гектара, які розташовані на території Мельниківської сільської об`єднаної територіальної громади Немирівського району Вінницької області.

Отже, спірна земельна ділянка на сьогодні вважається комунальною власністю та перебуває у користуванні третьої особи.

Суд враховує, що в силу приписів частини 5 статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, безоплатна приватизація земельних ділянок, що вже перебувають у законному користуванні інших осіб, не допускається.

Крім того, суд зауважує, що за змістом частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб, повинні додати свого клопотання погодження відповідного землекористувача.

Отже, зазначене погодження є обов`язковим у випадку якщо безоплатна приватизація стосується тих земельних ділянок державної чи комунальної власності, що перебувають у користуванні інших громадян або юридичних осіб і їх право користування не припинено у визначеному законом порядку.

Водночас, під час розгляду справи встановлено, що позивач, звертаючись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, не надав погодження землекористувача цієї земельної ділянки, а саме третьої особи.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості передачі позивачу спірної земельної ділянки у власність з огляду на те, що така земельні ділянка вже перебуває у законному користуванні іншої фізичної особи та не вважається вільною в цілях безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Поряд з цим, суд визнає неправомірною відмову відповідача у наданні позивачу вищезазначеного дозволу з мотивів надання відмови не у спосіб, що визначений законом.

Так, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В силу положень частини 7 статті 118 ЗК України, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відтак, аналізуючи вказані норми права, суд звертає увагу на тому, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні лише у формі рішення, прийнятого на пленарному засіданні відповідної ради.

Натомість, відмову у наданні позивачу такого дозволу відповідач виклав у формі листа від 22 липня 2019 року вих. № 02-20-380, що не відповідає способу, визначеному законом.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні відповідного дозволу підлягають задоволенню з покладенням на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання позивача з урахуванням вищевказаних висновків суду.

Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд зважає на таке.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3).

Згідно з пункту 4 та 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Натомість, у позовній заяві позивач не навів належних обґрунтувань щодо факту заподіяння йому моральних або фізичних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, не зазначив, а також не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача, що оспорюються.

Доводи позивача у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично лише обмежуються посиланням позивача на заподіяння йому моральної шкоди.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіння такої шкоди несе саме позивач.

Водночас, під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Перевіривши основні доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково, а саме в частині визнання протиправними дій Мельниківської сільської ради щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради в селі Ометинці Немирівського району Вінницької області та зобов`язання відповідача повторно розглянути вказане клопотання позивача з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору.

Водночас, щодо питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень, то суд зазначає наступне.

В позовній заяві позивач просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень. Однак, на підтвердження вказаних витрат позивач надала суду лише договір про надання правової допомоги від 10 червня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 3 статті 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На переконання суду, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт понесення витрат на правничу допомогу, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати.

З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 гектара, що розташована на території Мельниківської сільської ради в селі Ометинці Немирівського району Вінницької області.

Зобов`язати Мельниківську сільську раду Немирівського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради в селі Ометинці Немирівського району Вінницької області з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );

Відповідач: Мельниківська сільська рада Немирівського району Вінницької області (місцезнаходження: 22860, Вінницька область, Немирівський район, с. Мельниківці, вул. Пролетарська, 2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04327330);

Повний текст рішення складено 11.10.2019

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович