Справа № 620/1803/19
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року Чернігів Справа № 620/1803/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Лобана Д.В.,

за участю секретарі - Вершняк Л.Л.,

представника Державної

казначейської служби України - Біркун Т.М.,

представника Державної судової

адміністрації України - Гриценко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Чернігівської області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить: стягнути з Державного бюджету України на користь на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 1001316,04 грн шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, визнати протиправними дії Господарського суду Чернігівської області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати недонарахованих судді Господарського суду Чернігівської області ОСОБА_2 Віталійовичу у складі суддівської винагороди регіонального коефіцієнта до базового розміру посадового окладу та доплат до посадового окладу, встановлених ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, з 19.10.2018, зобов`язати Господарський суд Чернігівської області здійснити перерахунок та виплату недонарахованих судді Господарського суду Чернігівської області ОСОБА_2 Віталійовичу у складі суддівської винагороди регіонального коефіцієнта до базового розміру посадового окладу за період з 19.10.2018 по 22.04.2019 та доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу за період з 19.10.2018 по 03.12.2018, встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач вважається таким, що підтвердив відповідність займаній посаді судді, а тому, вважає, що має право на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 у справі відкрито провадження та призначено слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Господарським судом Чернігівської області подано відзив на позов, в якому наголошено, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та здійснював нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за періоди з 01.01.2014 по 31.12.2014, з 01.01.2015 по 10.09.2018 та нарахування та виплату регіонального коефіцієнта до базового розміру посадового окладу за період з 19.10.2018 по 22.04.2019 та доплати за вислугу років за період з 19.10.2018 по 03.12.2018 у розмірі, встановленому чинним законодавством.

Ухвалою суду від 30.07.2019 задоволено клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи № 620/1803/19 в порядку загального провадження, призначене підготовче засідання на 14:00 год. 21 серпня 2019 року.

Крім того, вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача - Державну судову адміністрацію України.

Державною судовою адміністрацією України подано до суду подано відзив на позов, в якому він просять відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки у оскаржуваних правовідносинах Господарський суд Чернігівської області діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Ухвалою суду від 21.08.2019 відкладено підготовче судове засідання на 15:30 год. 29 серпня 2019 року.

Ухвалою суду від 29.08.2019 залучено до участі у справі другого відповідача - Державну казначейську службу України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 37567646), відкладено підготовче судове засідання на 10:00 год. 10 вересня 2019 року.

У встановлений судом строк представником Державної казначейської служби України подано відзив на позов, в якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки у оскаржуваних правовідносинах діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Ухвалою суду від 10.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 вересня 2019 року об 10:00 год., під головуванням судді Лобана Д.В.

Ухвалою суду від 25.09.2019 задоволено клопотання позивача, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 14:00 год. 01 жовтня 2019 року.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник Господарського суду Чернігівської області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представники Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзивах на позовну заяву, що приєднані до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заяву про збільшення позовних вимог, відзиви на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 18.10.2013 № 570/2013 позивача призначено на посаду судді Господарського суду Чернігівської області строком на п`ять років та відповідно до наказу Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2013 № 147-ос зараховано на посаду судді з 08.11.2013.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 22.04.2019 №159/2019 та відповідно до наказу Господарського суду Чернігівської області від 23.04.2019 № 39-ос позивача призначено на посаду судді Господарського суду Чернігівської області, де позивач і працює по теперішній час.

Нарахування та виплата суддівської винагороди позивача здійснюється Господарським судом з бюджетних коштів.

З дати зарахування позивача на посаду судді і до моменту проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого 11.09.2018 Вищою кваліфікаційною комісією суддів України ухвалено рішення про визнання позивача таким, що відповідає займаній посаді, що підтверджується копією рішення Вищої кваліфікаційної комісії судді України від 11.09.2018 № 1524/ко-18, позивач отримував суддівську винагороду, виходячи з посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних і плат, з 01.01.2017 у розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Позивач, не погоджуючись з розрахунком суддівської винагороди, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Частина 2 статті 19 Конституції України зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ (далі Закон № 1402-VІІІ), Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Положеннями статті 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України. Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

Відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, пунктом 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 2 розділу XII Закону № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року № 2453 - VI (далі - Закон № 2453 -VI) крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Так, пунктом 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402, яким регулюються питання оплати праці суддів, встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої та десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон № 2453-VІ).

Так, відповідно до пункту 1 вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат."

В той же час, пункт 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ (далі - Закон № 1774-VІІІ) встановлює, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Дана норма є чинною, неконституційною не визнавалась, а отже підлягає застосуванню.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, щодо застосування Закону № 1774- VІІІ Верховний Суд у постанові від 20.04.2018 по справі № П/811/638/17 зазначає наступне.

Норми Закону № 1774-VІІІ впливаючи на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, позаяк ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати при обрахунку суддівської винагороди.

Нормами Закону № 1774-VІІІ лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

Верховний Суд зауважує, що положення Закону № 1774-VІІІ не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено саме зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути безпосередньо враховано при визначенні її величини.

Слід також зазначити, що Верховний Суд у справі № 820/1853/17 висловив правову позицію, що «норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VІ і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Таким чином, законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного року.

Разом з тим, пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З наведеного слідує, що нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватися з 04 грудня 2018 року.

Крім того, частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Щодо здійснення перерахунку та виплати недонарахованої позивачу у складі суддівської винагороди доплати за вислугу років суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 10 ст. 135 Закону № 1402-VІІІ зазначено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Як вбачається з матеріалів справи Указом Президента України «Про призначення суддів» від 18.10.2013 № 570/2013 позивача призначено на посаду судді Господарського суду Чернігівської області строком на п`ять років.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11.09.2018 № 1524/ко-18 позивача визнано таким, що відповідає займаній посаді, як такий, що пройшов кваліфікаційне оцінювання на підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.

19.10.2018 припинилися повноваження позивача як судді, призначеного на посаду строком на п`ять років.

Повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом (п. 17 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 22.04.2019 № 159/2019 та відповідно до наказу Господарського суду Чернігівської області від 23.04.2019 № 39-ос позивача призначено на посаду судді Господарського суду Чернігівської області, де він працює по теперішній час.

З вищенаведеного вбачається, що позивач у період з 19.10.2018 по 22.04.2019 був суддею, який не здійснює правосуддя і у відповідності до законодавства.

Проте, з прийняттям Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) яким Конституційний Суд України визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді - було відновлено здійснення нарахування та виплати доплати за вислугу років.

А як вже зазначалося вище, пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України зазначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З наведеного слідує, що нарахування та виплата доплати за вислугу років відповідно до вказаного рішення правомірно здійснюється з 04 грудня 2018 року.

Щодо здійснення перерахунку та витати недонарахованого позивачу у складі суддівської винагороди регіонального коефіцієнта до базового розміру посадового окладу за період з 19.10.2018 по 22.04.2019, суд зазначає наступне.

Базовий розмір посадового окладу судді становить:1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

За пунктом 22 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 23 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VІ.

Згідно з ч. 2 ст. 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 2453-VІ суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч. 4 ст. 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 2453-VІ посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: 1) судді апеляційного суду - 1,1; 2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2; 3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.

Згідно ч. 5 ст. 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 2453-VІ суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

До того ж, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в ухвалі від 03.06.2014 у справі «Великода проти України», де зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Отже, застосування відповідачем до спірних відносин положень п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, ст. 133 Закону № 2453-VI у поєднанні з п. 3 р. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІє правомірними.

Згідно з вищезазначеним, оскільки позивач у період з 19.10.2018 по 22.04.2019 був суддею, який не здійснює правосуддя, тому йому відповідно й правомірно не здійснювалось нарахування та виплата регіонального коефіцієнту.

Щодо вимог позивача про відшкодування шкоди, суд зазначає наступне.

На думку позивача, шкоду йому завдано Господарським судом Чернігівської області у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним. Як вважає позивач, вказана обставина є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі

в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Крім того, недоплачені суми суддівської винагороди не можуть вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконуються виключно Державною казначейською службою України (центральний рівень) за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

Згідно з ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, збитки у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, а також інфляційні витрати, заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Крім того, суд зазначає, що й необґрунтованими є й вимоги про стягнення з Державного бюджету України інфляційних витрат.

Нарахування інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов`язань, а поняття «грошове зобов`язання» згідно з положеннями Цивільного кодексу України означає зобов`язання, яке складається з правовідносин, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

В свою чергу, відшкодування шкоди є мірою цивільно-правової відповідальності. Відповідно, сума збитків не є грошовим зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, а тому нарахування на суму збитків інфляційних втрат суперечить приписам ч. 3 ст. 11 ЦК України.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 ст. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, та Законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, а також від 07.07.2010 № 2453-VІ, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди, та нарахування і виплату регіонального коефіцієнта до базового розміру посадового окладу за період з 19.10.2018 по 22.04.2019 та доплати за вислугу років за період з 19.10.2018 по 03.12.2018 здійснювалось у розмірі, встановленому чинним законодавством, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

Стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) регламентує питання саме судового контролю за виконанням рішення суду.

Частиною 1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За вказаних обставин, підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відсутні, а тому клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, судом враховується положення пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Крім того, згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судові витрати у відповідності до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Господарського суду Чернігівської області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року.

Суддя Д.В. Лобан