Справа № 440/1787/19
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1787/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Кривошапка Н.А.

представника позивача Дубовик В.А.

представника відповідача Пуніна Л.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку.

Позовні вимоги:

стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 19 067 грн 25 коп. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2014 по 17.05.2019 в розмірі 262 391 грн 60 коп.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

21 травня 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Ухвалою про витребування доказів від 13 серпня 2019 року суд зобов`язав Зінківський районний військовий комісаріат надати до Полтавського окружного адміністративного суду відомості щодо того, чи були враховані при наданні ОСОБА_1 чергової відпустки за 2014 рік дні відпустки, право на яку ОСОБА_1 набув під час служби в ОВС, і якщо вони були враховані - вказати кількість таких днів, а також документи на підтвердження або спростування того факту, що позивачем були сплачені в дохід держави кошти, отримані ним за надлишково використані за 2014 рік дні відпустки /а.с. 132-133/.

Ухвалою від 04 вересня 2019 року суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_1 надати до Полтавського окружного адміністративного суду належним чином засвідчений рапорт майора ОСОБА_1 від 08.10.2014 № 1639 про надання відпустки, що став підставою для наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 86 від 10.10.2014, а також відомості щодо використання ОСОБА_1 відпустки у 2014 році, пов`язаною із участю його у виборчому процесі у якості кандидата в народні депутати /а.с. 151-152/.

Аргументи учасників справи
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 повідомлено, що у період з 18.06.2008 по 24.03.2914 він проходив службу в органах внутрішніх справ України. За зазначений період служби ним не було використано 179 календарних днів відпустки. При цьому, в порушення вимог частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» відповідачем при звільненні не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпуски за період з 2008 року по 2014 рік.

На думку позивача, оскільки на час його звільнення зі служби з органів внутрішніх справ його роботодавцем було Управління МВС України в Полтавській області, то належним відповідачем у справі є саме Управління МВС України в Полтавській області, з якого повинні бути стягнуті суми компенсації за невикористані відпустки.

Також ОСОБА_1 зазначено, що разом із сумою компенсації за невикористані дні відпусток, яка за його підрахунками складає 19 067,25 грн, з відповідача має бути стягнутий відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2014 по 17.05.2019, який дорівнює 262 391 грн 60 коп.

Вважаючи порушеним своє право на отримання суми компенсації за невикористані відпустки, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Не погодившись із позовними вимогами ОСОБА_1 , УМВС України в Полтавській області надало до суду відзив на позовну заяву /а.с. 69-73/.

У відзиві на позов, зокрема, зазначено, що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж у році звільнення, діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, не передбачена. Отже, компенсація, яку позивач просить стягнути з відповідача за невикористані дні відпусток за 2008 рік, 2009 рік, 2010 рік, 2012 рік, 2013 рік, не може бути стягнута.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідачем вказано, що передбачені законодавством про працю норми її оплати та порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Умови виплати грошового забезпечення встановлені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке, в свою чергу, не передбачає здійснення виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вказано, що УМВС України в Полтавській області з 06.11.2015 перебуває у стані припинення й повноваження щодо забезпечення ліквідації УМВС як юридичної особи передано до ліквідаційної комісії УМВС, до повноважень якої не належить здійснення компенсацій за невикористані відпустки. Крім того, виплата усього належного забезпечення при звільненні ОСОБА_1 здійснювалась за рахунок коштів, що були у розпорядженні Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області, а не УМВС України в Полтавській області.

01 липня 2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив /а.с. 83-85/, у якій ОСОБА_1 зазначено про необґрунтованість посилання представника відповідача на те, що виплата компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж у році звільнення, діючим законодавством не передбачена. Так, на його думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме положення статті 1 статті 83 Кодексу законів про працю України та частина 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», оскільки тільки вказаними нормативно-правовими актами визначено умови та порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у разі звільнення.

Також позивачем критично оцінені аргументи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин статті 117 Кодексу законів про працю України.

Крім того, позивач зауважував про необґрунтованість посилання відповідача на те, що ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області не має правових підстав для здійснення виплати компенсації позивачу за невикористану відпустку під час проходження ним служби в підрозділі УМВС України в Полтавській області.

13 серпня 2019 року відповідачем до суду надані додаткові пояснення /а.с. 94-96/, з яких вбачається, що 24.03.2014 позивач після звільнення з органів внутрішніх справ був прийнятий на військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку переведення. З огляду на викладене, згідно з пунктом 3 статті 24 Закону України «Про відпустки», грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних грошових відпусток повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Поряд з цим, відповідачем повідомлено, що позивач використав відпуску терміном 45 діб за 2014 рік під час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим правових підстав щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік немає.

Також відповідачем надано довідку-контррозрахунок розмірів заявлених у позові ОСОБА_1 сум компенсації за невикористані дні відпустки.

У судовому засіданні представник позивача та сам позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_1 в період з 18.06.2008 по 24.03.2014 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом ГУ МВС України в Полтавській області від 18.06.2008 № 122 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду старшого оперуповноваженого ДСБЕЗ Диканського районного відділу, капітана міліції ОСОБА_1 зараховано в кадри МВС України /а.с. 16/.

24.03.2014 наказом № 93 о/с УМВС України в Полтавській області «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю Зіньківського РВ, звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» (у запас у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства) /а.с. 17/.

Зазначені відомості підтверджуються копією трудової книжки НОМЕР_1 , яка приєднана до матеріалів справи /а.с. 18-19/.

24.03.2014 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 19 майора запасу, ОСОБА_1 , призвано на військову службу до Збройних Сил України /а.с. 22/.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 20 від 24.03.2014 майора ОСОБА_1 призначено заступником військового комісара начальником мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с. 23/.

Наказом командувача військ оперативного командування від 14.02.2019 № 30 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) /а.с. 24/.

З метою отримання інформації про кількість використаних днів щорічних відпусток під час проходження служби в ОВС військовий комісар Зіньківського РВК звернувся із запитом від 19.05.2015 до Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області /а.с. 28/.

На вказаний запит УМВС України в Полтавській області /Зіньківський РВ/ 20.05.2015 надано відповідь /а.с. 29/, за змістом якої вбачається, що у період з 18.06.2008 по 24.03.2014 позивач не використав 179 календарних днів відпусток.

Для того, щоб отримати інформацію та копії витягів з наказів стосовно використання щорічних відпусток позивач звертався із запитами до Відділу режимно-секретного та документального забезпечення УМВС України в Полтавській області від 11.06.2015 № 1374 /а.с. 30/ та до голови Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області (заява від 06.11.2017) /а.с. 34-40/.

На зазначені запити позивачу направлені витяги з наказів від 07.07.2010 № 183 о/с про надання частини чергової відпуски за 2010 рік тривалістю 14 діб та від 07.03.2012 № 68 дск/о/с про надання чергової відпустки за 2011 рік тривалістю 40 діб /а.с. 32-33/.

А листом № К-586/115/12/04-2017 від 04.12.2017 ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області повідомила, що строк зберігання наказів про надання щорічних оплачуваних відпусток становить 5 років. Накази про надання щорічних оплачуваних відпусток за 2013 рік та 2014 рік були відібрані для знищення відповідно до акта ліквідаційної комісії Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області /а.с. 41-42/.

19 червня 2018 року позивач звернувся до голови ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області зі заявою про вжиття заходів та вчинення дій за вх. №К-1814/ОП, в якій просив розглянути питання щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані відпустки під час проходження служби в міліції України в період з 18.06.2008 по 24.03.2014 із наступного розрахунку невикористаних днів відпуски: за 2008 рік 17 календарних днів, за 2009 рік 40 календарних днів, за 2010 рік 26 календарних днів, за 2012 рік 40 календарних днів, за 2013 рік 45 календарних днів, за 2014 рік 11 календарних днів. Всього 179 календарних днів /а.с. 57-61/.

Своїм листом від 13.07.2018 № К-311/115/12/01-2018 ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області повідомила про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані відпустки під час проходження служби в УМВС України в Полтавській області в зазначений період. Зазначено, що ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області діє виключно з метою забезпечення ліквідації УМВС як юридичної особи і не має повноважень щодо здійснення будь-яких заходів, не пов`язаних із ліквідацією УМВС. Вказано про відсутність фінансової заборгованості щодо компенсації за невикористані дні відпусток в період служби з 18.06.2008 по 24.03.2014 перед ОСОБА_1 .

Вважаючи порушеним своє право на отримання суми компенсації за невикористані відпустки, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, заявивши також вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Норми права, які підлягають застосування
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 18 Закону України "Про міліцію" (чинного на момент звільнення позивача зі служби в ОВС), порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про міліцію" встановлено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114).

Відповідно до пункту 49 Положення №114, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно, від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. (п.51 Положення №114).

Абзацом 3 пункту 55 Положення №114 передбачено, що за бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Відповідно до абзацу 2 пункту 56 Положення №114, особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), дія якого відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 3 поширюється на військовослужбовців правоохоронних органів, зокрема встановлено:

нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними (стаття 1 - 2);

ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2);

військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (стаття 12).

Абзацом 2 пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Зазначена норма не містить особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за минулі роки особам, які звільняються у запас, порівняно, зокрема, зі статтею 24 Закону України "Про відпустки", на яку позивач посилається в адміністративному позові.

Висновки щодо правозастосування
При застосуванні законодавства його тлумачення має здійснюватися з урахуванням змісту норм, враховуючи те, чи є норма загальною або спеціальною.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських /міліціонерів/ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Зазначених висновків також дійшов Верховний Суд, наприклад, у своєму рішенні від 01.03.2018 у справі № 806/1551/17.

Отже, питання виплати компенсації за невикористану відпустку врегульоване спеціальним нормативно-правовим актом, який поширювався на позивача, тому до спірних правовідносин не повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені Кодексом законів про працю.

Спеціальна норма Положення № 144 вказує, що особи старшого начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку їх звільнення із органів внутрішніх справ мають право на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку.

Позивач звільнився у 2014 році.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачеві компенсації за невикористані відпустки у 2008-2013 роках.

Надаючи оцінку наявності у позивача права на отримання ним компенсації за невикористану відпустку у 2014 році, суд зазначає наступне.

На ухвалу суду про витребування доказів від 13 серпня 2019 року Зіньківським РВК на адресу суду надіслано лист від 22.08.2019 № 5/1464, яким повідомлено, що відпустка за 2014 рік використана повністю під час проходження служби у Зіньківському РВК тривалістю 45 діб (з 10.10.2014 по 11.11.2014, з 28.07.2015 по 08.08.2015). Зокрема, позивачем було використано 11 календарних днів відпустки, які позивач мав право отримати під час служби в ОВС.

Зазначені відомості підтверджуються наданими копіями наказів військового комісара Зіньківського РВК від 27.07.2015 № 133 /а.с. 138/ та від 02.11.2015 № 199 /а.с. 139/.

У судовому засіданні позивач стверджував, що отримані ним від Зіньківського РВК кошти за 11 днів відпустки за 2014 рік, що належала йому під час проходження служби в ОВС, були повернути ним в дохід держави після проведеної перевірки Зіньківського РВК контрольно-ревізійною службою. Сума коштів, що повернуті ОСОБА_1 на користь держави склала, за його словами, 5000 грн.

Зазначені аргументи позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового засідання, судом не було виявлено доказів на їх підтвердження.

У своїх наступних поясненнях позивач вказував, що відпустка за 2014 рік тривалістю 11 календарних днів, про яку вказано у листі Зіньківського РВК від 22.08.2019 № 5/1464, і яка йому надавалась у 2014 році не була черговою відпусткою, оскільки така відпустка була пов`язана із участю позивача у виборчому процесі у якості кандидата в народні депутати /а.с. 136/.

Вказаний аргумент позивача спростований відповіддю Зіньківського РВК від 11.09.2019 № 5/1551, наданою на ухвалу суду про витребування доказів від 04 вересня 2019 року, в якій, зокрема, зазначено, що відомості про використання ОСОБА_1 у 2014 році відпустки, пов`язаної із участю його у виборчому процесі у якості кандидата в народні депутати, відсутні /а.с. 156/.

Також, із рапорту ОСОБА_1 від 08.10.2014 /а.с. 157/ вбачається, що він звертався до ТВО військового комісара Зіньківського РВК із рапортом про надання саме чергової відпуски за 2014 рік, з 13.10.2014 по 26.11.2014.

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на можливість порушення відповідачем процедури передачі невідбутої відпуски після звільнення позивача з ОВС та переведення його на службу в Зіньківський РВК, суд приходить до висновку про те, що 11 календарних днів чергової відпустки за 2014 рік, які позивачу належали на час звільнення його з міліції, були ним використані під час проходження служби в Зіньківському РВК.

Отже, підстав для компенсації невикористаної відпуски за 2014 немає.

Додатково судом встановлено, що також не знайшла свого об`єктивного підтвердження визначена позивачем у позовній заяві кількість невикористаних календарних днів відпустки, яку ОСОБА_1 обрахував на підставі листа Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області 20.05.2015 № 3910 /а.с. 29/.

Так, з матеріалів справи, з особової картки грошового забезпечення позивача за 2012 рік вбачається, що, наприклад, у 2012 році позивачу була надана відпустка тривалістю 35 днів /а.с. 115/, в той час, як позивач наполягав на тому, що він не використав 40 днів відпуски за 2012 рік.

Це ставить під сумнів достовірність відомостей, зазначених у листі Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області від 20.05.2015 № 3910 /а.с. 29/.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем не доведено його аргументи належним чином.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачеві компенсації за невикористані дні відпусток у 2008-2014 роках. А тому, немає підстав і для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідної позовної вимоги від вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки.

З огляду на наведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Розподіл судових витрат
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул.Пушкіна, 83 м.Полтава ) повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя І.С. Шевяков