Справа № 1.380.2019.001871
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.001871
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Гордійчук Г.В.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідачів Бута Н.І. ,

перекладач Антоненко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , громадянки Таджикистану ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання дій протиправними, -

в с т ан о в и в:

громадянин Таджикистану ОСОБА_1 та громадянка Таджикистану ОСОБА_4 (далі - позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ) звернулися до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України (ділі - відповідачі, ГУ ДМС України у Львівській області, ДМС України), у якій просять суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 111-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №110-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що позивачі є подружжям, разом із дітьми, маючи цілком обгрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань з політичних причин, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини, залишили та не можуть повернутись до країни походження Таджикистану. Вперше громадянам Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовленно у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до рішень ДМС України від 30.11.2017 № 449-17 та № 450-17 з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Проте, позивачі оскаржили такі рішення до суду, відтак, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17 визнано протиправними та скасовані рішення від 30.11.2017 № 449-17 та № 450-17 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяви позивачів з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень від 30.11.2017 № 449-17 та № 450-17. Відповідач повторно відмовив громадянам Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, не роз`яснивши порядок оскарження та причини відмови. Звертають увагу, що відповідач не врахував рішення суду в якому надана правова оцінка підстав скасування рішень від 30.11.2017 № 449-17 та № 450-17. Також зазначають, що відповідач не врахував те, що у позивачів є син ОСОБА_5 , який є інвалідом другої групи з народження, знаходиться під опікою та на утриманні позивачів, визнаний рішенням ДМС України особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту. Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні мають право з метою воз`єднання сімі`ї бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отрмати тимчасовий захист.

Представник відповідачів подав відзив на позовну заяву від 16.05.2019 (вх. № 16943), у якому зазначає, що оскаржене рішення, прийняте з ретельним з`ясуванням усіх обставин. В результаті повторного аналізу матеріалів особових справ громадян Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з врахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду, встановлено, що в обставинах справи відсутні підстави для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивачі безперешкодно покинули країну громадянської належності - Таджикистан, не повідомили відповідачів про переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Зазначає також, що після повернення до країни громадянської належності громадянам Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не буде завдано серйозної шкоди відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU: смертної кари або приведення її у виконання, тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання, серйозної індивідуальної загрози життю через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

17.07.2019 представник позивачів подав відповідь на відзив (вх. № 25285).

Позивачі та представник позивачів в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзиві, просили позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечила, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідачів, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративног суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у с. Кадучі Восейського району Хатлонської області Республіки Таджикистан, є громадянином Республіки Таджикистан, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин. Сімейний стан - одружений з ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 народилася у с. Кадучі Восейського району Хатлонської області Республіки Таджикистан, є громадянкою Республіки Таджикистан, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка.

Діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6

09.03.2017 громадяни Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулись із заявими до Головного управління ДМС у Львівській область про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Під час співбесіди 29.03.2017 ОСОБА_1 зазначає, що причиною виїзду із Таджикистану була його робота, де він працював координатором програми з мігрантами. Він був тренером по навчанню мігрантів та населення Таджикистану вести здоровий спосіб життя відносно захворювань ВІЛ, СНІД, туберкульоз, куріння. Заявник працював начальником відділу з 01.10.2015 при Міністерстві охорони здоров`я Таджикистану та співпрацював з Міжнародною організацією з міграції (МОМ).

Через місяць як він став начальником відділу до нього подзвонили з Служби Безпеки Таджикистану, щоб він зайшов до них на розмову. ОСОБА_1 повідомляє, що у Службі Безпеки його розпитували про роботу та сказали що між ними має бути співпраця і вся розмова має бути таємницею, а у випадку незгоди з цими умовами, його можуть звинуватити, що він працює проти влади або ж є членом так би мовити забороненої організації в Таджикистані; йому було наголошено на необхідності подання звіту про виконану роботу, а саме: з ким зустрічався, список учасників семінарів, конференцій, список міжнародних організацій та особливо вказувати на людей, які незадоволені владою Таджикистану. Також без згоди спецслужби позивач не мав права покинути займану посаду. Зі слів заявника, він ходив із звітами регулярно, щоб не викликати підозри, що має намір виїхати з країни. Також йому повідомили, що направили повістку для того, щоб 12.12.2016 він з`явився у відділ міліції.

На співбесіді 17.05.2017 заявник вказав, що своєму керівництву про вищенаведену співпрацю не розказував, із заявою до правоохоронних органів не звертався, обшуків у нього не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувався.

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених співбесід (протоколи від 29.03.2017, від 17.05.2017 та від 09.08.2017), ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , від 09.11.2017, оскільки не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

30.11.2017 Державна міграційна служба України прийняла рішення № 449-17 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесіди 17.03.2017 ОСОБА_4 зазначає, що причиною виїзду із Таджикистану була робота її чоловіка, через яку він отримував погрози від правоохоронних органів Таджикистану. Також заявниця стверджує, що у Таджикистані для неї та її чоловіка надійшла повістка з`явитися до правоохоронних органів, але вона дізналася вже про це на території України, оскільки чоловік не повідомляв цього раніше через стан її здоров`я.

За результатами розгляду особової справи, проведених співбесід (протоколи від 29.03.2017, від 17.05.2017 та від 09.08.2017), ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Таджикистану ОСОБА_4 від 09.11.2017, оскільки вона не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено

30.11.2017 Державна міграційна служба України прийняла рішення № 450-17 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Не погоджуючись із рішеннями від 30.11.2017 № 449-17 та № 450-17 громадяни Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/18 визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України № 449-17 від 30.11.2017 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №450-17 від 30.11.2017 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та громадянки Таджикистану ОСОБА_4 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень № 449-17, № 450-17 від 30.11.2017.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 в адміністративній справі № 813/5084/17 залишено без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

На підставі рішення ДМС України від 25.10.2018 № 45-18 та наказу ГУ ДМС України 11.12.2018 № 265 ГУ ДМС України здійснено повторний розгляд заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 .

Відповідно до листа УСБ України у Львівській області від 08.02.2019 № 62/2/3-181п повідомлено, що відомостостями за яких громадянина Таджикистану ОСОБА_1 не може визнано біженцем або особою,яка потребує додаткового захисту УСБ України у Львівській області не володіє.

Під час співбесіди взгідно з протоколом від 03.01.2019 ОСОБА_1 повідомив, що спецслужби Таджикистану застосовували до нього психологічний тиск. На даний час перебуває у внутрішньому розшуку країни належності. Повернутись до Таджикистану не може, оскільки брат повідомив, що ті хто повернулись засуджені. Старшого сина ОСОБА_11 , який залишився проживати в Таджикистані кожен місяць викликають у правоохоронні органи на бесіду, розпитують про батьків та вказують, що ботьки є зрадниками та перебувають у державному розшуку.

22.02.2019 ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захиту, яким встановлено, що у громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

28.03.2019 ДМС України прийнято рішення № 111-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Повідомленням від 11.04.2019 № 10 повідомлено ОСОБА_1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі рішення ДМС України від 25.10.2018 № 45-18 та наказу ГУ ДМС України 11.12.2018 № 266 ГУ ДМС України здійснено повторний розгляд заяви громадянки Таджикистану ОСОБА_4 .

Відповідно до листа УСБ України у Львівській області від 08.02.2019 № 62/2/3-180п повідомлено, що відомостостями за яких громадянка Таджикистану ОСОБА_4 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УСБ України у Львівській області не володіє.

Під час співбесіди взгідно з протоколом від 03.01.2019 ОСОБА_4 повідомила, що основною причиною через яку покинула країну походження є наявність проблем на роботі чоловіка.

22.02.2019 ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захиту, яким встановлено, що у громадянки Таджикистану ОСОБА_4 відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

28.03.2019 ДМС України прийнято рішення № 110-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Таджикистану ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю стосовно неї умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_12 , ОСОБА_13

Повідомленням від 11.04.2019 № 9 повідомлено ОСОБА_4 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями від 28.03.2019 № 111-19 та № 110 -19 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскарженим рішенням ДМС України від 28.03.2019 № 111-19 та №110-19 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та громадянки Таджикистану ОСОБА_4 , суд враховує таке.

Обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту містяться у висновку від 22.02.2019 у справі № 2017LV0017 (том 3, а.с. 48-58). Відповідач виходив з того, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в заяві, анкеті та протоколах співбесід відсутні елементи переслідувань особи за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в країні громадянської належності, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Під час опитування ОСОБА_1 не було встановлено можливості застосування щодо нього тортур у разі повернення до країни громадянської належності. Також за твердженням позивача він знаходиться в чорному списку розшукуваних осіб Таджикистану, проте згідно отриманої відповіді на запит, щодо розшуку ОСОБА_1 , вказано, що даний громадянин оголошеним в розшуку каналами Генерального Секретаріату Інтерполу не значиться. ОСОБА_1 також зазначає, що під час перебування на посаді в МОЗ Таджикистану він піддавався переслідуванням з боку спецелужб Таджикистану, які намагалися схилити його до співпраці, проте відповідач вказує, що своєму керівництву про вищенаведену співпрацю він не розказував, із заявою до правоохоронних органів не звертався, обшуків у нього не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувався.

Щодо застосування тортур у вказаному висновку відповідач звертає увагу, що тортури до позивача не застосовувалися, а застосовувалось тільки психологіне насилля.Документі, які б підтверджували факт загрози життю заявника або його дружині та дітям в країні походження до територіального органу ДМС не надано, надана інформація щодо причин, які змусили заявника із сім`єю виїхати з країни громадянської належності викликає сумніви і не може вважатися достовірною чи правдоподібною.Щодо ситуації в країні Таджикистані то, відповідно до інформації з мережі інтернет, ситуація є безпечною та не викликає занепокаєння. Окрім того, робить висновки, що ОСОБА_1 не мав наміру звертатись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки звернувся за зазхистом в Україні з метою уникнення відповідальності за порушення вимог ч. 2 ст. 204-1 КаАП України (незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України) , позивач прямував до Польщі та Румунії. Тому ГУ ДМС України у Львівській області вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республики Таджикистан ОСОБА_1

Обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту містяться у висновку від 22.02.2019 у справі № 2017LV0018 (том 2, а.с. 85-94). Відповідач виходив з того, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в заяві, анкеті та протоколах співбесід відсутні елементи переслідувань особи за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в країні громадянської належності, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Під час опитування ОСОБА_4 не було встановлено можливості застосування щодо неї тортур у разі повернення до країни громадянської належності. В заяві-анкеті та протоколах співбесіди не повідомляє про факт переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови. ОСОБА_4 зазначає, що під час проживання в Таджикистані вона не піддавалася переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, обшуків у неї не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувалася.Позивач не планувала їхати в України , їх метою було потрапити в Європу для того, щоб отримати статус біженців.

Також у висновку відповідач зазначає, що документі, які б підтверджували факт загрози життю заявника або його дружині та дітям в країні походження до територіального органу ДМС не надано, надана інформація щодо причин, які змусили заявника із сім`єю виїхати з країни громадянської належності викликає сумніви і не може вважатися достовірною чи правдоподібною. Щодо ситуації в країні Таджикистані то, відповідно до інформації з мережі інтернет, ситуація є безпечною та не викликає занепокаєння.Окрім того, відповідач робить висновок, що ОСОБА_4 не мала наміру звертатись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки звернулася за захистом в Україні з метою уникнення відповідальності за порушення вимог ч. 2 ст. 204-1 КаАП України (незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України), позивач прямувала до Польщі та Румунії. Тому ГУ ДМС України у Львівській області вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республики Таджикистан ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Проте, суд звертає увагу, що в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17 суд встановлено, що своїй заяві-анкеті і під час співбесід ОСОБА_1 повідомляв про причини звернення його за захистом в Україні, зокрема, вказував, що піддавався переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, які намагалися схилити його до співпраці. Як основну причину виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначає політичну причину. Згідно пояснень ОСОБА_1 , інтерес спецслужби полягав у характері його роботи з мігрантами та громадянами Таджикистану в сфері охорони здоров`я, профілактики захворюваності на ВІЛ, туберкульоз тощо; КДБ Таджикистану вимагало від ОСОБА_1 здавати звіти по його роботі, з метою отримання інформації щодо незгодних з офіційною владою Таджикистану та членів міжнародних місій, конференцій та не залишати діяльність без їх відома, що слугувало підставою для виїзду позивачів (як подружжя) із країни громадянської належності. Окрім того, суд звертає увагу, що у своїй заяві-анкеті ОСОБА_1 повідомляв про факти застосування щодо нього тортур жорстокого поводження - «побої до втрати свідомості, тягання за волосся, застосування тортур у вигляді підключення електричного струму до болючих місць».

ОСОБА_4 також повідомлялося відповідача про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови. Згідно інформації по країні походження, влада Таджикистану піддає тотальному переслідуванню ісламське населення за будь-яке відхилення від штучно встановлених рамок.

З матеріалів особових справ та спірних рішень вбачається, що відповідачі не надали жодної оцінки фактам застосування спецслужбами Таджикистану тортур стосовно ОСОБА_1 , що вказує на недослідження наявності у позивачів підстав для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Окрім того, відповідачами не було надано і оцінки фактам, які повідомлялися ОСОБА_4 про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови.

Таким чином, заявники можуть вважатися особами, які залишилися в Україні внаслідок висловленої ними загрози.

В рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17 також зазначено, щодо посилань представника відповідачів в усних поясненнях, наданих в судовому засіданні, як на одну з причин відмови позивачам у наданні відповідного статусу, на намагання перетнути останніми кордон України з Польщею і Румунією, які все ж не змогли реалізувати це і начебто були затримані при перетині кордону, то суд такі оцінює критично й відзначає наступне.

Матеріалами справи стверджується, що будь-яка інформація про факти затримання позивачів на кордоні України відсутня. При цьому, судом з`ясовано, що позивачі легально перетинали український кордон та намагалися звернутися із заявами про надання їм притулку у Польщі та Румунії у встановленому законом порядку. Водночас, заяви позивачів були відхилені польськими та румунськими прикордонниками, у зв`язку із тим, що заявникам слід скористатися правом на звернення за захистом в Україні як безпечній країні, що й було зроблено ними у подальшому.

Також згідно дослідженої судом інформації по країні походження, неможливо залишити поза увагою ту обставину, що хоча в Таджикистані на даний час відсутні внутрішні збройні конфлікти, однак державний устрій, який за усіма ознаками є близьким до тоталітарного грубо порушує права громадян, переслідує політичну і релігійну позицію, що супроводжується фабрикуванням кримінальних справ, у тому числі відносно цивільного населення.

Так, дані, що підтверджують і доповнюють вищенаведену інформацію, містяться у джерелах мережі Інтернет, зокрема: http://www.refworld.org.ru/docid/5745b0394.html - Хьюман Райс Вотч, Всемирный доклад 2016: Таджикистан, 27 января 2016; http://www.refworld.org.ru/docid/5ac5d5724.html - Международная комиссия юристов, Таджикистан: безнаказанность за пытки подрывает правосудие и принцип верховенства закона, 31 октября 2017.

З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідачі не взяли до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивачів, натомість надали перевагу відсутності фактів того, що позивачі та члени їх родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території європейських країн та України, а не з політичних причин; будь-якої інформації щодо переслідування заявники не надали.

Така правова оцінка суду щодо підстав скасування рішень № 449-17, № 450-17 від 30.11.2017, відповідно до резолютивної частини рішення Львівського адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17 повинна була врахуватись відповідачем.

Однак, проаналізувавши підстави на які посилається відповідач у висновках від 22.02.2019 у справі громадянина Таджикистану ОСОБА_14 та громадянки таджикистану ОСОБА_4 , суд зазначає, що відповідач не врахував правову оцінку підстав відмови у рішеннях від 30.11.2017 № 449-17, № 450-17, викладену у рішенні Львівського адміністративного суду від 25.06.2018 у справі № 813/5084/17.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Республіки Таджикистан.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 14.11.2018 серії 12 ААА № 832213 ОСОБА_1 є інвалідом другої групи.

09.01.2018 ОСОБА_5 звернувся із заявою до ГУ ДМС України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, рішенням ДМС України від 16.07.2018 № 226-18 його визано особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону № 3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 3671-VI члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

Частиною 1 ст 6 Закону № 3671-VI встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону № 3671-VI до прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про припинення тимчасового захисту особа може повернутися до країни походження внаслідок припинення дії обставин, за наявності яких було надано тимчасовий захист. Особа позбавляється тимчасового захисту в разі вчинення злочину: проти миру, воєнного злочину або злочину проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою отримання тимчасового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

А також суд звертає увагу, що відповідно до п. 24 ст. 1 Закону № 3671-VI членами сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту є повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об`єктивно не здатні задовольняти свої потреби.

Таким чином, судом не встановлено умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

А також враховуючи те, що ОСОБА_5 є інвалідом другої групи, не одружений, через фізичний стан об`єктивно не здатний задовольняти свої потреби та є членом сім`ї позивачів. Таким чином, відповідач повинен врахувати те, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржених рішень: рішення Державної міграційної служби України № 111-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; рішення Державної міграційної служби України № 110-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявників, а також не врахована правова оцінку щодо підстав скасування рішень від 30.11.2017 № 449-17, № 450-17.

Крім цього, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірні рішення ДМС України від 28.03.2019 № 110-10 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та №111-19 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та громадянку Таджикистану ОСОБА_4 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п. 25 Постанови № 3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повторно розглянути заяву громадянки Таджикистану ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржених рішень від 28.03.2019 №110-19 та №111-19.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення.

Суд не встановив порушень відповідачем вимог законодавства щодо не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як вбачається із матеріалів особових справ позивачів № 2017LV0017 та № 2017LV0018, а саме - повідомлень від 11.04.2019 про прийняття оскаржуваних рішень, у таких чітко роз`яснено порядок та строки їх оскарження. Відтак, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат, то позивачі, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", звільнені від сплати судового збору, відтак судові витрати не стягуються.

Керуючись статтями 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 111-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 110-19 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 111-19 від 28.03.2019.

5. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Таджикистану ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 110-19 від 28.03.2019.

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати не стягуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.10.2019.

Суддя Костецький Н.В.