Справа № 160/6595/19
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2019 року Справа № 160/6595/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
при секретарі судового засідання Трайдук С.В.,
представника позивача Гордієвич А.О.,
представника відповідача Грінченко І.І.,
15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити йому пенсію за віком з 20 грудня 2018 року.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що при досягненні пенсійного віку позивач в грудні 2018 року звернувся до пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте відповідачем листом від 14.06.2019 р. відмовлено у призначенні пенсії, оскільки з наданих документів загальний стаж позивача склав 21 рік 02 місяці 08 днів, що не достатньо для призначення пенсії за віком, з чим позивач не погодився та звернувся з даним позовом до суду, позовні вимоги просив задоволити в повному обсязі.
Позов не відповідав вимогам ст.ст. 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 р. був залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року позивачем 25.07.2019 року через канцелярію суду надано клопотання про надання доказу сплати судового збору, а саме: оригіналу квитанції від 25.07.2019 року на суму 768,40 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року відкрито провадження у справі № 160/6595/19 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 28.08.2019 року.
В подальшому розгляд справи перенесено на 17.09.2019 року та на 03.10.2019 року.
Представник позивача в судовому засіданні 03.10.2019 року позовні вимоги просив задоволити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні 03.10.2019 року у задоволенні позовних вимог просила відмовити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року від відповідача було витребувано належним чином завірену копію пенсійної справи та запропоновано у разі невизнання позову протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду надати відзив на позовну заяву.
07 серпня 2019 року на виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року на адресу суду надійшла належним чином завірена копія пенсійної справи ОСОБА_1 та відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві відповідачем зазначено, що в трудовій книжці НОМЕР_2 НОМЕР_3 в періодах роботи з 02.08.1989 по 30.03.1990 та з 05.03.1992 по 02.02.2005 виявлені порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: в період роботи з 11.06.1991 по 15.02.1992 року відсутня печатка підприємства, тому данні періоди не враховані до загального стажу.
У задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком.
До заяви були надані наступні документи:
- довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру;
- документи про місце проживання (реєстрації) особи;
- заява про призначення/перерахунку пенсії;
- паспорт;
- трудова книжка або документи про стаж;
- диплом (свідоцтво, атестат) про навчання;
- довідка про зміну назви організації;
- довідка про прийняття на роботу (навчання);
- заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк);
- свідоцтво про народження;
- довідка про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 р.
Листом від 14.06.2019 р. № 293 повідомлено позивача, що згідно з наданих документів загальний стаж для призначення пенсії склав 21 рік 02 місяці та 08 днів, оскільки в трудовій книжці НОМЕР_5 періоди роботи з 02.08.1989 р. по 30.03.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. записані з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: період роботи з 11.06.1991р. по 15.02.1992 р. (відсутня печатка підприємства), у зв`язку з чим у призначені пенсії відмовлено.
Позивач не погодився з діями відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком, що і стало предметом даного позову.
Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з таких міркувань.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до 18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь-якими обставинами, включаючи наявність інших доходів.
Право на пенсію за віком мають, зокрема, чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років (ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).
Згідно з ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).
Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Судом встановлено, що у трудовій книжці (БТ-І 9120967) містяться записи на підтвердження оскаржуваного періоду роботи позивача, зокрема:
- 02.08.1989 р. прийнято в виробничий кооператив инженером-конструктором ІІІ категорії, запис у графі 6;
- 30.09.1990 р. звільнений за власним бажанням, запис у графі 7;
- 11.06.1991 р. прийнятий на посаду замдиректора підприємства, запис у графі 10;
- 15.02.1992 р. звільнений за ст. 38 КЗпП України, запис у графі 11;
- 05.03.1992 р. прийнято на ТОВ «Мистецтво Придніпровья»,запис у графі 12;
- 02.02.2005 р. звільнений за власним бажанням, запис у графі 13.
В судовому засіданні 03.10.2019 року судом оглянуто оригінал трудової книжки (БТ НОМЕР_6 І 9120967) та встановлено, що вищезазначені записи, окрім запису за період з 11.06.1991р. по 05.03.1992р., зроблені чітко та не містять виправлень.
Стосовно трудового стажу позивача з періоди роботи з 02.08.1989 р. по 30.09.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. суд зазначає наступне.
Трудова книжка, відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України та згідно з п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, є основним документом, що підтверджує стаж роботи працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналіз норм чинного законодавства, дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
В даному випадку трудова книжка (серія НОМЕР_7 ) позивача містить усі записи на підтвердження роботи позивача за спірні періоди з 02.08.1989 р. по 30.09.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. Всі записи про роботу внесені в трудову книжку належним чином та не мають виправлень.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо .При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Отже, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
За умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних(надуманих) підстав.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 року про витребування додаткових документів від Архівного управління Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів надійшла відповідь, що документи з кадрових питань (особового складу) зазначених підприємств на держане зберігання до архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради не надходили.
Таким чином, враховуючи відсутність недоліків у записах в трудовій книжці позивача, у відповідача відсутні підстави для відмови для зарахування періодів роботи позивача з 02.08.1989 р. по 30.09.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. до загального страхового стражу, тому у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Стосовно періоду роботи позивача з 11.06.1991р. по 15.02.1992р. судом встановлено, що в трудовій книжці міститься запис роботи позивача на Дніпропетровському малому підприємстві «Альфа-1» на посаді замдиректора, проте, в записах трудової книжки відсутня печатка підприємства, на якому працював позивач, документів на підтвердження роботи позивача у матеріалах справи відсутні.
В судовому засіданні 03.10.2019 р. представник позивача не заперечував про відсутність документів на підтвердження роботи позивача на Дніпропетровському малому підприємстві «Альфа-1» на посаді замдиректора, у зв`язку з чим суд зробив висновок про відмову у цій частині задоволення позовних вимог, як таких, що не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Отже, підсумовуючи все вищенаведене, суд вважає, що подані позивачем документи належним чином підтверджують трудовий стаж позивача, необхідний для призначення пенсії за віком за період роботи з 02.08.1989 р. по 30.09.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. для зарахування до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Між тим, позовна вимога зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити йому пенсію за віком з 20 грудня 2018 року не може бути задоаолена судом, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права і суд не може втручатись в дискреційні повноваження пенсійного органу.
Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати.
Відтак, виключно до компетенції Пенсійного фонду відноситься призначення пенсії, позаяк суд не може своїм рішенням втручатись в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень щодо прийняття ним рішень.
Відповідно до ч.2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на вищезазначене, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, та з урахуванням положень ч.2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням позиції суду, викладеній у цьому рішенні.
Відтак, даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 768,40 грн. підлягає частковому поверненню, саме у розмірі 384,20 грн. на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати періоди роботи позивача з 02.08.1989 р. по 30.09.1990 р. та з 05.03.1992 р. по 02.02.2005 р. до загального страхового стражу.
Зобов`язати головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням позиції суду у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15 жовтня 2019 року.

Суддя С.В. Ніколайчук