Справа № 200/10020/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року справа №200/10020/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Міронової Г.М., суддів Компанієць І.Д., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 р. (повний текст рішення виготовлено та складено 31 травня у м. Слов`янськ) у справі № 200/10020/18-а (головуючий І інстанції суддя Шинкарьова І.В.) за позовом Державного підприємства "Мирноградвугілля" до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання частково протиправним та скасування припису про усунення порушень № ДЦ270/553/АВ/П від 07 червня 2018 року, постанови про накладення штрафу від 19 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

5 жовтня 2018 року Державне підприємство "Мирноградвугілля" звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта - припису про усунення порушень № ДЦ 270/553/АВ/П від 07.06.2018 року, винесеного відповідачем в частині наступних вимог: ненарахування середнього заробітку при порушенні строків виплати належних працівникові при звільненні сум (п. 3 припису) та допущення в порушення ст. 24 Кодексу законів про працю України 95 осіб до виконання посадових обов`язків без оформлення трудового договору (п. 5 припису); визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДЦ270/553/АВ/П/ТД-ФС від 19.06.2018 року (т. 1 а.с. 4-33).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 200/10020/18-а позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано припис Головного управління Держпраці в Донецькій області про усунення виявлених порушень від 07 червня 2018 року № ДЦ270/553/АВ/П, в частині вимог ненарахування середнього заробітку при порушенні строків виплати належних працівникові при звільненні сум (п.3 припису) та допущення в порушення ст. 24 Кодексу законів про працю України 95 осіб до виконання посадових обов`язків без оформлення трудового договору (п.5 припису).

Визнано протиправним та скасовано постанову Головного управління Держпраці в Донецькій області про накладення штрафу від 19 червня 2018 року № ДЦ270/553/АВ/П/ТД-ФС (т. 4 а.с. 10-21).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Цивільний кодекс України, який регулює цивільно-правові відносини, не передбачає укладення між сторонами трудових угод. Порядок укладення трудових угод (договорів) врегульовано саме КЗпП України.

Так, акти прийому виконаних робіт за трудовою угодою всупереч вимогам ЦК України до цивільно-правового договору не містять кількісного визначення виконаних робіт, однак, як передбачено трудовим законодавством, містять оплату праці саме за період роботи.

Також посилається на рішення Верховного Суду від 26.09.2018 року та від 04.07.2018 року.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

У відзиві представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, наданий відзив і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Державне підприємство Мирноградвугілля () зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25.03.2003 року, запис № 1 259 120 0000 000014, адреса: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Соборна, 1, з 31.03.2003 року знаходиться на обліку у Покровській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, вид діяльності 05.10 добування кам`яного вугілля, відповідно до статті 43 КАС України здатне особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки. Статус юридичної особи підтверджено також наданим до матеріалів справи Статутом.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 16 березня 2018 року за № 506 призначено проведення інспекційного відвідування Державного підприємства «Мирноградвугілля» з 17 травня 2018 року, тривалістю 10 робочих днів з питань дотримання законодавства про працю в частині нарахування та виплати заробітної плати, оформлення трудових відносин, дотримання мінімальних гарантій (т. 1 а.с. 241).

31 травня 2018 року інспекторами праці Головного управління з питань праці у Донецькій області Кравченко Н.І на підставі службового посвідчення № 553, ОСОБА_1 на підставі службового посвідчення № 560, та ОСОБА_2 на підставі службового посвідчення № 744 проведено інспекційне відвідування Державного підприємства Мирноградвугілля, який знаходиться за адресою: 85323, Донецька область, м. Мирноград, вул. Соборна, 1 (т. 1 а.с. 34-64).

За результатами інспекційного відвідування складено акт від 31 травня 2018 року за № ДЦ270/553/АВ, у висновках якого, між іншим, вказано порушення частини 1 статті 117 КЗпП України, а саме: невиплата належних звільненим працівникам коштів у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємством не нарахований та не виплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також порушення частини 1 та частини 3 статті 24 КЗпП України щодо допуску 95 працівників без укладання трудового договору (т. 1 а.с. 34-64).

7 червня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Донецькій області винесено припис про усунення виявлених порушень № ДЦ270/553/АВ/П, яким зобов`язано в.о. генерального директора ДП Мирноградвугілля ОСОБА_3 Віталія Юрійовича усунути встановлені в акті від 31 травня 2018 року виявлені порушення (т. 1 а.с. 65-67).

З приписом позивач не погоджується частково, а саме: не погоджується з п.3 припису щодо ненарахування середнього заробітку при порушенні строків виплати належних працівникові при звільненні сум та пунктом 5 припису щодо допущення порушення статті 24 Кодексу законів про працю України 95 осіб до виконання посадових обов`язків без оформлення трудового договору.

На вказаний припис позивачем 21 червня 2018 року направлено скаргу начальнику Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_4 на рішення посадової особи Держпраці припис про усунення виявлених порушень № ДЦ/270/553/АВ/П від 07 червня 2018 року із доводами, за змістом аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві (т. 1 а.с. 68-72).

На скаргу позивача Головним управлінням Держпраці у Донецькій області направлений лист - відповідь від 11 липня 2018 року за вихідним № 04.3-16/7219-18, в якому відповідач зазначив, що за результатами інспекційного відвідування винесено припис від 07 червня 2018 року для усунення виявлених порушень відповідно до частини 1 та частини 3 статті 24 КЗпП України, статті 115, 116, 117 КЗпП України, у зв`язку з тим, що під час інспекційного відвідування встановлено, що фактично працівники перебувають у трудових відносинах з підприємством без укладання відповідного трудового договору, чим обмежуються права працівників на отримання гарантій, передбачених трудовим законодавством (т. 1 а.с. 73-75).

19 червня 2018 року начальником Головного управління з питань праці у Донецькій області Шубіним В.П. складено постанову про накладення штрафу № ДЦ270/553/АВ/П/ТД-ФС на Державне підприємство Мирноградвугілля в сумі 10 610 550 грн. із зобов`язанням про сплату штрафу до 19 липня 2018 року (т. 1 а.с. 76-87).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що між позивачем та 95 фізичними особами укладені договори на ВП «Шахта «Капітальна», на ВП «Оздоровчий центр», на ДП «Мирноградвугілля», на ВП «Стандарт», на ВП «Шахта «Центральна», на ВП «Шахта «Родинська», на ВП «Шахта 5/6».

На підставі вказаного акта інспекційного відвідування відповідачем у справі прийнято спірну постанову від 19 червня 2018 року №ДЦ 270/553/АВ/П/ТД-ФС, з якої вбачається, що штраф у сумі 10610550 грн. застосований відповідачем на підставі абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП. (т.1 а.с.76)

Згідно з абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З аналізу зазначеної норми слідує, що для визначення наявності складу передбаченого нею порушення, необхідно встановити наступні обставини:

- використання юридичною особою чи фізичною особою-підприємцем найманої праці;

- фактичний допуск особи до роботи і наявність у неї статусу працівника;

- відсутність оформлення трудового договору (контракту) з вказаною особою.

До зайнятого населення відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» між інших належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

З цього випливає, що праця за наймом може здійснюватися як за трудовим договором, так і на інших, передбачених законом умовах.

В акті інспекційного відвідування вказано, що у звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів ДП «Мирноградвугілля» та ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля», ВП «Шахта «Родинська» ДП «Мирноградвугілля», ВП «Стандарт» ДП «Мирноградвугілля», ВП «Шахта «Центральна» ДП «Мирноградвугілля», ВП «Шахта 5/6» ДП «Мирноградвугілля», ВП «Оздоровчий центр» ДП «Мирноградвугілля» наведені особи зазначені, як працюючі за договорами цивільно-правового характеру.

Сторонами визнається той факт, що у періоді, що перевірявся, позивач використовував працю найманих працівників та звітував про осіб, які виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру.

З урахуванням цього, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що обставина використання позивачем найманої праці є доведеною.

Також суд вважає доведеним фактичне допущення позивачем перелічених у Акті інспекційного відвідування 95 фізичних осіб до проведення робіт (надання послуг), оскільки сторони не оспорюють факт надання переліченими у Акті фізичними особами послуг відповідно до укладених договорів на території замовника позивача. Зазначене відповідає наданим позивачем копіям договорів з вказаними фізичними особами, актів виконаних робіт, у зв`язку з чим суд не має сумніву щодо достовірності вказаних обставин або добровільності їх визнання.

Визначення поняття «працівник» міститься у ст. 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників». Згідно з ним працівник - фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації незалежно від форми власності та виду діяльності або у фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю.

За визначенням ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Оформлення трудового договору за правилами ч. 1 ст. 24 КЗпП здійснюється як правило, в письмовій формі. В перелічених у неї випадках додержання письмової форми є обов`язковим. Про оформлення трудового договору також йдеться у частині 3 тієї самої статті, згідно з якою працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином для висновку, чи вважаються перелічені у Акті інспекційного відвідування 95 фізичних осіб працівниками позивача встановленню підлягає факт укладення з ними трудових договорів, оформлення яких відбувається шляхом видання (як правило - у письмовій формі) наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу.

Водночас, ч. 3 ст. 24 КЗпП допускає застосування визначення «працівник» до особи, щодо якої відсутній належним чином оформлений трудовий договір. Це слідує із заборони допуску такої особи до роботи.

Аналіз положень наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що, окрім оформлення трудового договору, можуть існувати інші ознаки виникнення у особи статусу працівника.

На користь такого висновку свідчить також абз.2 ч.2 ст. 265 КЗпП, яким передбачена відповідальність за відсутність оформлення трудового договору з працівником.

Зважаючи на це, для визначення наявності у особи статусу «працівник» за відсутності належного оформлення трудового договору мають встановлюватися інші ознаки, зокрема наявність взаємних прав та обов`язків, що визначені законом як істотні при укладенні трудового договору.

Як вже зазначалося, згідно з положеннями ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Виходячи з цієї норми, ознаками наявності трудових відносин за відсутності оформленого трудового договору є прийняття працівником обов`язків виконувати певну роботу, підлягати внутрішньому трудовому розпорядкові, а власником підприємства - обов`язку виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Ці обов`язки складають істотні умови трудового договору. Похідними та пов`язаними з ними можуть бути інші права та обов`язки, зокрема, право на відпочинок, право на здорові і безпечні умови праці, тощо.

Прийняття переліченими у акті перевірки фізичними особами зобов`язань виконати (а не виконувати) певну роботу беззаперечно підтверджується також тим, що на підтвердження виконання їх обов`язків складені акти виконаних робіт. Даний висновок стосується усіх систем оплати праці, окрім відрядної, застосування якої у позивача не було встановлено під час інспекційного відвідування.

Суд зазначає, що основною відмінністю договорів цивільно - правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові - Кодексом законів про працю України.

За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Правова основа цивільно - правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають.

Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. За цивільно - правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду.

Трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт

Позиція щодо різниці між трудовими та цивільно-правовими договорами була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 822/723/17 та інших.

У постанові від 04.07.2018 р. у справі № 820/1432/17 Верховний Суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За приписами ч. 1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною та іншими системами оплати праці.

Аналогічні норми з приводу системи оплати праці встановлені і Законом України «Про оплату праці».

Унормуванням ч. 2 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Листом Міністерства праці та соціальної політики України "Про роз`яснення деяких питань законодавства" від 13.05.2010 р. № 140/13/116-10 ведення табеля обліку використання робочого часу для працівників є обов`язковим.

Форма Табеля (типова форма № П-5) затверджена наказом Держкомстату України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації із статистики праці» від 05.12.2008 р. № 489.

Згідно абзацу 4 листа Державної служби статистики України від 12.01.2012 № 9/4-10/9 "Щодо заповнення табеля обліку використання робочого часу", типова форма № П-5 "Табель обліку використання робочого часу" надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці. На практиці табель використовується також для інших цілей, тому підприємство при необхідності має право застосовувати й іншу форму табеля, але при цьому обов`язковим для респондентів є наявність первинного обліку показників щодо використання робочого часу, явок та неявок працівників, які визначено формами державних статистичних спостережень з праці.

Табель обліку робочого часу це поіменний список усіх працівників відділу, служби чи іншого структурного підрозділу або установи в цілому з відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду. Табель потрібен для обліку використання робочого часу працівників, а також для контролю над дотриманням установленого режиму роботи, розрахунків із працівниками по заробітній платі та отримання інформації про відпрацьований час. Нормами трудового законодавства передбачено, що кожному працівникові надається табельний номер, який потім зазначається в усіх документах з обліку праці та її оплати. Табель ведеться на всіх працівників, у тому числі прийнятих тимчасово чи на сезонну роботу, а також учнів, прийнятих на період виробничої практики з оплатою праці.

Фізичні особи, які працюють на підставі договорів цивільно-правового характеру з урахуванням особливостей таких договорів, не табелюються (табельні номери не призначаються), що підтверджує листом МінПраці № 115/13/133-10.

Зі змісту наданих трудових угод, укладених позивачем з фізичними особами, предметом останніх хоча і вказано «послуги», але виконавцям робіт присвоєно табельний номер, акти прийому виконаних робіт за трудовою угодою всупереч вимогам ЦК України не містять кількісного визначення виконаних робіт, натомість містять оплату праці за період роботи.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, не здійснив змісту укладених трудових угод на відповідність актам виконаних робіт. Тому цілком слушними є доводи апелянта стосовно того, що не може бути укладено цивільно-правовий договір на виконання роботи за посадою, передбаченою у штатному розписі, з виплатою премії за сумлінне виконання посадових обов`язків і т.і.

За таких обставин доводи апелянта стосовно того, що між позивачем та фізичними особами укладено саме трудові договори, є доведеним.

Позовні вимоги в частині скасування припису про усунення порушень № ДЦ 270/553/АВ/П від 07.06.2018 року, винесеного відповідачем в частині допущення в порушення ст. 24 Кодексу законів про працю України 95 осіб до виконання посадових обов`язків без оформлення трудового договору (п. 5 припису); визнання протиправним та скасування індивідуального акту - постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДЦ270/553/АВ/П/ТД-ФС від 19.06.2018 року задоволенню не підлягають.

Щодо встановленого відповідачем порушення ненарахування середнього заробітку при порушенні строків виплати належних працівникові при звільненні, суд зазначає наступне.

У пункті 3 Припису відповідача зазначено, що «під час інспекційного відвідування було встановлено порушення частини 1 статті 177 Кодексу законів про працю України, відповідно до положень якої, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строк, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При невиплаті належних звільненим працівникам коштів у строк, зазначений у статті 116 КЗпП України, підприємством не нарахований та не виплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 66).

Приписами ст.116 КЗпПУ передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 Кодексу законів про праці України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Дана норма передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд погоджується з доводом апелянта, що ця норма є імперативною, і вона зобов`язує власника або уповноважений ним орган безумовно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але вона передбачає також і строки коли це необхідно зробити, у випадку, якщо спір відсутній, не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В акті перевірки відсутні відомості щодо дослідження питання настання строків, а саме: чи були пред`явлені звільненими працівниками вимоги про розрахунок. У додатку до акту лише наявна інформація про дату звільнення та номер наказів. Інформація коли у кожного звільненого працівника настали строки розрахунку і чи була здійснена його виплата, відсутня. Тобто, відповідачем це питання було досліджено формально, а висновок щодо наявності цього порушення зроблено передчасно.

Сторонами з цього питання не було надано наказів про звільнення, та відповідно і будь - яких відомостей щодо звернення звільнених осіб за розрахунком, та відповідно не вказано коли настав строк передбачений статті 116 КЗпП. В той же час, оскільки це питання під час інспекційного відвідування не досліджувалось, у переліку документів, які досліджувались відповідачем, вони не зазначені, то суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Спір з приводу наявності, або відсутності зазначених в акті наказів про звільнення відсутній.

В той же час, згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: підлягає скасуванню п. 3 припису № ДЦ 270/553/АВ/П від 7 червня 2018 року Головного управління Держпраці у Донецькій області про усунення виявлених порушень.

За унормуванням п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

За унормуванням ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, зокрема, є:

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 р. задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 р. у справі № 200/10020/18-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Державного підприємства "Мирноградвугілля" до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправним та скасування припису про усунення порушень № ДЦ270/553/АВ/П від 07 червня 2018 року, постанови про накладення штрафу від 19 червня 2018 року задовольнити частково.

Скасувати п. 3 припису № ДЦ 270/553/АВ/П від 7 червня 2018 року Головного управління Держпраці у Донецькій області про усунення виявлених порушень.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Сіваченко

І.Д. Компанієць