Справа № 420/5845/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/5845/18
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

За участю: секретаря Сторчака О.О.

апелянта - Сіріл Поль Обі Обі

представника апелянта - Бикова Д.Ю. (довіреність від 04.04.2019 року)

представника відповідача - Білоконь Н.О. (довіреність від 10.01.2019 року)

перекладача - Нікішова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сіріл Поль Обі Обі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Сіріл Поль Обі Обі звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, Державною міграційною службою України безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів для розгляду, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Сіріл Поль Обі Обі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Нігерії, народився в м. Ікедуру, район Іхо, за національністю - нігерієць, етнічною приналежністю - ігбо, за віросповіданням - християнин (католик).

22.10.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.11.2018 року №209, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції стосовно матеріалів особової справи №20180D0170, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції вірно враховано, що позивач під час проведеного анкетування зазначив, що у період останніх 10 років працював футболістом (голкіпером). На даний час працює у футбольному клубі «Стар Тайм Одеса» (з травня 2018 року у вищій лізі), а також у ФК «Малиновський» у другій лізі.

З Нігерії (країни постійного проживання) позивач вибув літаком 14.01.2018 року авіарейсом м. Лагос (Нігерія) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна), де його зустрічав футбольний агент. Перетнув кордон України 15.01.2018 року у м. Одесі, легально, на підставі багаторазової української візи серії У06106933, тип D. На території Туреччини перебував 3 години, та не звертався за наданням притулку або наданням статусу біженця ні в цій, ні в інший країнах.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач вказав, що у його регіоні є проблеми у зв`язку із тим, що штат Біафра хоче віддалитись від Нігерії, ця війна триває з давніх давен, і наразі не володіє інформацією про причини відділення штату Біафра (м. Оверрі). Він також має намір відокремитись від Нігерії, там погане правління, все погано. Його друг знайшов спосіб, щоб він покинув Нігерію через футбольного агента та поїхав, знайшов футбольну команду.

Також, позивач зазначив, що звернувся до міграційної служби, щоб бути у безпеці та для того, щоб йому допомогли інтегруватися в українське суспільство.

Разом з цим, під час анкетування позивач зазначив, що ні він, ні члени його сім`ї не перебували в політичних, релігійних або громадських організаціях; він не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, про які вказав під час анкетування; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягувався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.

Також, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області за участю перекладача проведено із заявником співбесіду.

Згідно протоколу співбесіди від 31.10.2018 року позивач, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково вказав, що він підтримує зв`язок з родичами, які залишились проживати у Нігерії та спілкується з ними близько одного разу на тиждень. Позивач зазначив, що у його рідних на території країни громадської належності все добре.

В Нігерії він професійно займався футболом, грав у футбольних командах, за що отримував грошову винагороду. Позивач повідомив, що у нього не було конфліктів через його етнічну приналежність до «ігбо» і лише у м. Абуджа виникла проблема, а саме: йому словесно погрожували через те, що він приїхав зі сходу.

Також, позивач повідомив про наявність проблем в Нігерії, а саме, проблеми зі штатом Біафра, звідки він родом, оскільки вказаний штат хоче відокремитись від Нігерії, щоб створити свою республіку. Окрім цього, позивач зазначив, що на території штату Біафра, в містах Енугу, Абіа, Анамбара, Бенуей, Імо стейт, наразі проводяться активні бойові дії. Як зазначив позивач, загострення ситуації в штаті Біафра було ще у 2013 році, оскільки там розпочались мітинги, демонстрації, протистояння центральній владі.

На запитання стосовно повідомленої у заяві від 22.10.2018 року участі позивача у мітингах, позивач зазначив, що не пам`ятає дат та обставин проведення мітингів, зазначивши дати їх проведення 2015-2016 роки.

На запитання стосовно того, що конкретно може загрожувати позивачу у випадку повернення на територію країни громадської належності, позивач зазначив, що з ним нічого не буде.

На запитання чому позивач виїхав у 2017 році з Нігерії, він відповів, що виїхав через те, що футбол, яким він займався, не давав змоги підтримувати своїх рідних. На запитання, чим позивач планує займатись в Україні у подальшому, він відповів, що планує грати у футбол, жити нормально та знайти гарну команду, в чому йому допоможе футбольний агент.

Також, 01.11.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області за участю перекладача проведено з позивачем додаткову співбесіду, за результатами якої складено додатковий протокол.

Так, позивачем додатково зазначено, що у місті, де проживають його рідні, вони не зазнають пригнічень чи дискримінації, його близькі родичі працюють на фермі, та лише молодший брат навчається.

Також, позивач зазначив, що мав можливість вільного переміщення територією країни громадської належності. Причиною переїзду в м. Умойжике зазначив гру в команді Тіп та повідомив, що там він проживав протягом 2015-2016 років. Стосовно існування у позивача суттєвих підтверджених проблем з проживанням на території Нігерії до його виїзду, позивач зазначив, що такі проблеми полягали у тому, що життя було важким, йому було тяжко працювати та заробляти гроші.

Водночас, з матеріалів особової справи встановлено, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлено запити для здійснення перевірки щодо наявності або відсутності інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно позивача, вивчено актуальну ІКП.

Разом з цим, з урахуванням проведених процедур, за висновком органу міграційної служби заява позивача є очевидно необґрунтованою, оскільки у особи відсутні умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У висновку зазначено, що звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 22.10.2018 року із зволіканнями, у зв`язку із чим на особу складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП.

Щодо проблематики переслідування, в заяві від 22.10.2018 року заявник повідомив, що перебуваючи на Батьківщині, він брав участь 16.02.2017 року в мітингах та демонстраціях проти підвищення цін на паливо та продукти харчування. Заявник вказав про випадки зіткнень мітингуючих та поліцейських, поранених, після чого він виїхав та переховувався у с.Умойжике, звідки пізніше за допомогою родини та друзів вибув з Нігерії. Так, при проведенні анкетування, фігурант розповів про політичну проблему в Нігерії, а саме: про багаторічні наміри відокремлення штату Біафра, сепаратистів, та подальшу можливість за допомогою друга через футбольного агента покинути країну громадянської належності. При проведенні співбесід від 31.10.2018 року та від 01.11.2018 року шукач захисту вказав, що причиною виїзду з Батьківщини стали погана політична ситуація, оскільки країна є бідною та позивач не має можливості працевлаштування у сфері футболу, щоб забезпечувати членів своєї родини.

У висновку зазначається, що з матеріалів особової справи спостерігається, що заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

За висновком встановлено наступні елементи, що вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме: за матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 22.10.2018 року, після нелегального перебування на території України, що вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті; ставиться під сумнів сама обставина виникнення проблем, пов`язаних із правовим статусом Біафри на Батьківщині з приводу відокремлення, враховуючи нечітку та неповну інформацію стосовно соціально-політичного та правового статусу даного штату в Нігерії, розбіжності в твердженнях заявника під час опитування. Відповідач вказує на те, що можливо дійти висновку, що заявник використав загальновідому та загальнодоступну інформацію подій у Біафрі та використав її на свою користь з метою введення в оману орган міграційної служби з метою подальшої легалізації на території України; елемент участі заявника в мітингах та демонстраціях не приймається територіальним підрозділом ДМС через очевидну необґрунтованість вказаного елементу, на що вказує відсутність детальної інформації стосовно обставин проведення мітингів, дат, періодів проведення, ролі при проведенні та результату їх проведення. Додатково, фігурант ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не зазнавав особисто фізичного або будь-якого іншого виду насильства у зв`язку із ймовірною участю у проведенні вказаних мітингів та продовжував проживати на території Нігерії після їх проведення Дані твердження заявника свідчать про відсутність офіційного зв`язку з будь-якою партійною діяльністю на території країни громадянської належності, а також відсутність стійких політичних поглядів, що відповідно спростовує факт його ймовірного переслідування за політичною ознакою. Вищезазначені обставини свідчать про спростування участі у проведенні мітингів та демонстрацій у Нігерії, підтверджують відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку правоохоронних органів у зв`язку з даною діяльністю. Розбіжності у твердженнях заявника свідчать про те, що він надавав завідомо неправдоподібну інформацію, що у свою чергу підриває довіру до особи з боку територіального підрозділу ДМС; елемент «проблем», пов`язаних із приналежністю вихідця із східної частини Нігерії (Біафра) не приймається територіальним підрозділом ДМС. По-перше, шукач захисту є уродженцем району Ікедуру (штат Імо), по-друге, більшу частину життя він проживав на Батьківщині за адресою: с. Іхо, штат їмо, яка одночасно є і останньою адресою проживання в країні громадянської належності. По-третє, заявник не володіє актуальною інформацією стосовно так званої «проблеми» у Біафрі, причин до прагнення відокремлення від Нігерії, адже він є людиною аполітичною, ніколи не займався протизаконною, диверсійною діяльністю та не був членом жодної політичної партії у Нігерії. Разом з тим, фігурант мав можливість вільного курсування містами території Біафри, зокрема, свій паспортний документ він оформив у м. Єнагоа, що свідчить про можливість вільного звернення до представників органів державної влади країни громадянської належності та отримання відповідних послуг на території Біафри. Зі слів заявника, він вільно та безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2017 році, у той же час, елемент виїзду особи з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало, додатково фігурант не перебуває у офіційному розшуку в Нігерії, ані фігурант ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень з метою викупу на території країни громадянської належності; з огляду на вищезазначене, вбачається, що виїзд шукача захисту з Нігерії до України та звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлені суто економічними та особистими мотивами, бажанням потрапити до більш розвинених країн, потребою у легалізації, можливістю працевлаштування та отримання більшої винагороди, що неодноразово підтверджувалось усними твердженнями заявника, наданими під час процедури набуття міжнародного захисту. Зазначене характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН: у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця». Разом з тим, заявник мав можливість офіційно грати у футбол у різних клубах Нігерії та отримувати відповідну грошову винагороду. У фігуранта не порушувались під час проживання у країні громадянської належності право на свободу слова, участь у проведенні мітингів, навчання, медицину та працевлаштування; шукач захисту не виїздив за кордон до свого виїзду у 2017 році, підтримує зв`язок з членами своєї родини, які в повному складі компактно проживають на території країни громадянської належності. Як зазначив фігурант, наразі у них все добре, вони проживають у безпеці, але з обережністю: один брат проживає у м. Оверрі, інший у м. Абба та двоє сестер у м. Порт-Харкот. Всі перераховані міста належать до території Біафра, що додатково підтверджується мапою, наведеною у висновку; близькі родичі особи, які залишились проживати на території Нігерії мають доступ до базових потреб та комунікацій: забезпечення водними ресурсами, електроенергією, засобами зв`язку, доступом до працевлаштування. Додатково, вони не зазнають пригнічень або дискримінацій у регіоні свого постійного місця проживання у порівнянні з іншими громадянами Нігерії; елемент ймовірних нападів з боку угрупування «фулані» не приймається територіальним підрозділом ДМС через нечітку, неповну та необґрунтовану інформацію про діяльність угрупування, ймовірну небезпеку, а відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається в першу чергу на заявника. Разом з тим, у заявника та його близьких родичів ніколи не виникало проблем із зазначеним угрупуванням на Батьківщині; однією з причин вибуття з Нігерії до України є також економічна складова, що додатково підтверджувалось неодноразовими усними твердженнями особи з приводу тяжкого життя та заробляння грошей на Батьківщині. Додатково фігурант вказав, що його рідні не мають постійного місця роботи, тому вони підробляють на фермі; шукач захисту чітко вказав відсутність погроз та переслідувань у випадку повернення до Батьківщини та вказав про наявність, у випадку повернення, місця для проживання у с. Іхо.

Також, у висновку зазначено, що отримання особистої серйозної шкоди в країні громадянської належності не доведено, з урахуванням актуальної ІКП спостерігаються позитивні тенденції щодо безпечної ситуації в країні громадянської належності, про що, зокрема свідчить візит колишнього президента до м. Оверрі для посилення соціально-економічних відносин та подальшого поглиблення існуючої співпраці в галузі освіти.

За матеріалами справи, у особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відсутні також умови, які можуть бути розглянуті в контексті визнання фігуранта особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Враховано, що єдиною причиною виїзду позивача з Нігерії на територію нашої країни були пошуки кращого життя, можливість знайти іншу футбольну команду та можливість легалізуватись за кордоном. Зазначене пояснюється тим, що на території України шукач захисту отримує більшу винагороду за гру в футбол у одеському клубі «Стар Тайм» ніж на Батьківщині та задоволений її рівнем.

Також, враховуючи необґрунтованість історії переслідування заявника та проаналізовану ІКП, якою підтверджений належний рівень життя особи в країні громадянської належності, усні твердження особи з приводу повернення до країни громадянської належності та можливості проживання у с. Іхо, свідчать про перспективу повернення та усі можливості для повернення до регіону постійного проживання (штат Імо).

Разом з цим, у висновку зазначено, що територіальний підрозділ ДМС звертає увагу на те, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак це не позбавляє його права залишитись на території України, якщо він має для цього інші законні підстави.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Сіріл Поль Обі Обі залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 15.10.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль