Справа № 140/1815/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8543/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі за позовом Виконавчого комітету Луцької міської ради до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання протиправним та скасування припису,

суддя у І інстанції Смокович В.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 08 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

04 червня 2019 року Виконавчий комітет Луцької міської ради (далі - ВК Луцької МР) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області № 06 від 28 березня 2019 року (далі - ГУ ДПСС).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 140/1815/19 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено порядок винесення припису, встановлений Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та винесено припис без проведення перевірки, що позбавило позивача права на надання пояснень, заперечень.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПСС, яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно визначив спірні правовідносини та з порушенням норм права відніс ВК Луцької МР до суб`єктів господарювання, діяльність яких може бути перевірена на підставі Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». При цьому зазначає, що оскаржуваний припис винесено відповідно до Закону України «Про ціни і ціноутворення», а саме надано припис про усунення порушень вимог щодо форсування, встановлення та застосування державних регульованих цін Луцькій міській раді ( далі - Луцька МР).

Окрім того, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що припис був винесений Луцькій МР, а з позовом про його протиправність та скасування звернувся ВК Луцької МР.

ВК Луцької МР подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ГУ ДПСС, у якому вважає вимоги апелянта безпідставними, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ГУ ДПСС було проведено планову перевірку ТОВ «М.Ж.К.» з питань дотримання законодавства щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги. За результатами перевірки 18 березня 2019 року відповідачем складено акт № 6, відповідно до якої було встановлено, що рішенням ВК Луцької МР від 24 січня 2018 року № 20-1 «Про скориговані тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються житлово-експлуатаційними підприємствами» було встановлено на період з 15 лютого 2018 року до визначення управителів будинків скориговані тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по кожному будинку. 04 липня 2018 року ВК Луцької МР прийняв рішення № 402-1 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 24 січня 2018 року № 20-1 «Про скориговані тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються житлово-експлуатаційними підприємствами», яким з 01 серпня 2018 року внесено зміни у графу 5 додатків 1-6 до рішення шляхом викладення їх у новій редакції. Виявлені порушення свідчать про недотримання ТОВ «М. Ж. К.» пункту 3 статті 4, пункту 1 статті 5, пункту 3-1 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІI, пункт 3 статті 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення» № 5007-VI.

На підставі вказаного акта 22 березня 2019 року ГУ ДПСС винесено припис ТОВ «М.Ж.К.» № 05 із вимогою до 22 травня 2019 року провести перерахунок вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій споживачам відповідних будинків, які обслуговуються товариством, та застосувати тариф у відповідності до чинного законодавства, починаючи із 01 серпня 2018 року.

Окрім того, 28 березня 2019 року ГУ ДПСС винесено припис № 06 із вимогою до Луцької МР до 28 квітня 2019 року відмінити рішення ВК Луцької МР № 402-1 від 04 липня 2018 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 24 січня 2018 року № 20-1 «Про скориговані тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються житлово-експлуатаційними підприємствами»; зобов`язано комунальні підприємства міста Луцька, які прийняли до виконання вказане рішення, провести перерахунок вартості послуги з утримання будинку та застосувати тариф у відповідності до чинного законодавства.

Не погоджуючись із винесеним приписом ВК Луцької МР звернувся із позовом до суду про його скасування.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) система місцевого самоврядування включає:

територіальну громаду;

сільську, селищну, міську раду;

сільського, селищного, міського голову;

виконавчі органи сільської, селищної, міської ради;

старосту;

районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст;

органи самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами (частина 3 статті 10 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина 2 статті 11 Закону № 280/97-ВР).

Приписами частини 1 статті 16 Закону № 280/97-ВР передбачено, що органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина 2 статті 16 Закону № 280/97-ВР).

Положеннями статті 18-1 вказаного Закону встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ВК Луцької МР та Луцька МР є окремими суб`єктами владних повноважень із окремими функціями, повноваженнями, порядком утворення та прийняття рішень.

Спірні правовідносини, які є предметом розгляду у цьому публічно-правовому спорі, виникли між ГУ ДПСС та Луцькою МР з приводу винесення на адресу останньої припису № 06 із вимогою до Луцької МР до 28 квітня 2019 року відмінити рішення ВК Луцької МР № 402-1 від 04 липня 2018 року, а отже ВК Луцької МР не є їх учасником, оскільки оспорюваний припис не містить вимог до цього суб`єкта владних повноважень, а отже не порушує його прав чи законних інтересів.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що відповідно до приписів частини 1 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам) (частина 3 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України).

З оглядку на викладене апеляційний суд приходить до переконання, що ВК Луцької МР у даному публічно-правовому спорі є неналежним позивачем.

При цьому підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлено приписами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини 1 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (частина 7 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, оскільки за змістом цієї норми допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, то можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що заявлений ВК Луцької МР у межах даної справи адміністративний позов задоволений судом першої інстанції помилково.

Частиною 1 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову у задоволенні позовних вимог ВК Луцької МР.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 140/1815/19 скасувати та у задоволенні позову Виконавчого комітету Луцької міської ради відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник