Справа № 640/22109/18
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів Третяк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (відповідач 1), Державної міграційної служби України (відповідач 2) про скасування рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну №117570 від 13 грудня 2018 року та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки позивача на постійне проживання КИ НОМЕР_1 від 25 жовтня 2008 року, у зв`язку з досягненням позивачем 45-річного віку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне рішення відповідача є протиправним, оскільки у відповідача не було законодавчо встановлених підстав для скасування посвідки. Крім того, його заява від 24.08.2018 про обмін посвідки на паспорт відповідачем не була розглянута у строки встановлені законодавством.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано рішення про скасування дозволу ОСОБА_1 на імміграцію в Україну №117570 від 13 грудня 2018 року, та зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 25 жовтня 2008 року, у зв`язку з досягненням ОСОБА_1 45-річного віку.

Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були подані всі необхідні документи для вирішення питання заміни посвідки на паспорт, проте відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що у 2008 відповідач при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України, і тоді вже з`ясувалось, що законних підстав для відмови у наданні такого дозволу не було.

Відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що 22 жовтня 2008 року керівництвом УГІРФО ГУ МВС України в м.Києві було прийнято рішення про надання позивачу, як громадянину Російської Федерації, дозволу на імміграцію в України. Проте, апелянт зазначає, що донька позивача у 2008 року була неповнолітньою, отже заява у встановленому законом порядку не могла бути оформлена, внаслідок чого, рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію було прийнято з порушенням діючого законодавства.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав висновки суду першої інстанції.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, позивач у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянтів, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню заступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, що підтверджено паспортом (а.с.20).

25 березня 2008 позивач звернувся до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в м.Києві із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки він є батьком дитини - доньки ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась на території України (а.с.49).

22 жовтня 2008 Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в м.Києві видало позивачу дозвіл на імміграцію в України на підставі пункту 6 частини 2 Закону України «Про імміграцію», яким дозволено постійне проживання в Україні (а.с.62).

25 жовтня 2008 УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві видало позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання безстроково серія НОМЕР_2 (а.с.18).

15 червня 2011 інспектором з обліку УГІРФО ГУМВС України в м.Києві складено висновок про отримання дозволу на імміграцію в Україні громадянам Росії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з батьками ОСОБА_1 і ОСОБА_5 (а.с.68).

01 листопада 2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягнення 45 років, а 24 травня 2018 подано пакет документів необхідний для обміну посвідки (а.с.77).

19 листопада 2018 позивач, у зв`язку з тим, що відповідачем не було прийнято рішення щодо його заяви про обмін посвідки, була подана скарга на бездіяльність посадових осіб Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві (а.с.16).

13 грудня 2018 посадовою особою ГУ ДМС України в м.Києві складено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в України ОСОБА_1 , яким запропоновано скасувати рішення УГІРФО ГУМВС України в м.Києві від 22 жовтня 2008 про надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.89).

В той же день ГУ ДМС України в м.Києві прийнято Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане позивачу 22 жовтня 2008 (а.с.92), яке позивач отримав 14 грудня 2018 році.

Спірне рішення мотивовано тим, що дозвіл на імміграцію в Україну видане позивачу 22 жовтня 2008 скасовується на підставі вимог пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», та зазначено, що посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 також скасовується на підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 № 321.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені і знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, підтверджені належними та допустимим доказами, і не є спірними.

Колегія суддів відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України переглядає судове рішення суду першої інстанції в даній справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини п`ятнадцятої статті 4 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Законом України «Про імміграцію» (надалі Закон № 2491) передбачені умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені.

Частиною першою статті 1 Закону № 2491 визначені поняття:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Статтею 6 Закону № 2491 (в редакції на день видачі посвідки) визначені повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів, зокрема: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Статтею 9 Закону № 2491 (в редакції на день видачі посвідки) передбачені умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

Стаття 10 Закону № 2491 (в редакції на день видачі посвідки) були встановлені підстави для відмови у наданні дозволу:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Стаття 12 Закону № 2491 (в редакції на день прийняття спірного рішення) визначає підстави для скасування дозволу на імміграцію. Зокрема дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у 2018 році подав всі необхідні документи для вирішення питання щодо заміни посвідки, проти чого представник апелянта в судовому засіданні не заперечував.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що у 2008 відповідач при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України, і тоді вже з`ясувалось, що законних підстав для відмови у наданні такого дозволу не було.

Проте, спірне рішення мотивовано тим, що позивачу у 2008 році надано дозвіл з порушенням чинного на той час законодавства.

Враховуючи встановлені обставини та наведені норми закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність спірного рішення, оскільки перевіряючи заяву позивача про заміну посвідки, у відповідача не було підстав для скасування дозволу.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що позивач, подавши в 2008 році документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, не був обтяженим покладенням на нього відповідачем додатковими обов`язками доводи ті чі інші обставини, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів того, що рішення у 2008 році про видачу дозволу приймалося на підставі не чинних документів чи фіктивних, чи позивачем при подачі документів у 2008 році було порушено чинне на той час законодавство, чи позивач у 2008 році зазначив неіснуючі обставини.

Згідно листа СБУ у м. Києві від 22 квітня 2008 року заперечень щодо оформлення на позивача посвідки на постійне проживання в України не було, а згідно довідки Консульського відділу Російської Федерації в Україні від 05 серпня 2008 року, позивач не значився засудженим чи таким, що притягувався до кримінальної чи цивільної відповідальності.

Отже, враховуючі вищенаведене обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки скасування дозволу може призвести до погіршення усталеного способу життя позивача та його родини, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей, крім того, позивач подавши у 2008 році документи для отримання дозволу на імміграцію не зазначав неправдиві відомості чи подав підроблені документи.

Згідно з частиною 2 статті 74 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення, усі наведені аргументи апелянта, є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 квітня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

А.Г. Степанюк