Справа № 540/1218/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1218/19
11 год. 50 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

при секретарі: Кальченко-Булановій М.С.,

за участю:

представника позивача Горяшко Л.В., представника відповідача Яцемирського С.С.,

свідків - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі-відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №№ 02401504, 02381405, 02391405, 02411405.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.04.2019р. контролюючим органом проведена фактична перевірка об`єкта кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . За результатами перевірки складений акт фактичної перевірки від 24.04.2019р року № 0153/21/22/880/, в якому зафіксовані порушення законодавства. На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №№ 02401504, 02381405, 02391405, 02411405.

Крім того, перевіряючими складені акти обстеження/огляду від 24.04.2019р. №025/21/22 та акт відмови від 24.04.2019 року № 026/21/22. Оскільки перевірка проводилась без участі позивача, акт перевірки з додатками, наказ на проведення перевірки та податкові повідомлення-рішення отримані позивачем поштою.

Позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є протиправними, а висновки відповідача, зазначені в акті перевірки, які стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень такими, що суперечать чинному законодавству України, також сама фактична перевірка проводилась з порушення норм Податкового Кодексу України, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 21.06.19 провадження у даній справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 13.08.2019р. постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження; продовжено строк підготовчого провадження на сімнадцять днів до 06 вересня 2019 року; призначено підготовче засідання на 06 вересня 2019р. о 13:10 год.

У підготовчому засіданні 06.09.2019р. оголошено перерву до 9:00 години 18.09.2019р.

Ухвалою суду від 18.09.2019р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті та здійснено виклик свідків.

У судовому засіданні представник позивача звернула увагу на те, що відповідно до свідоцтва про право власності №9 від 30.01.2001р. кафе, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . АДРЕСА_2 , вул.Дзержинського АДРЕСА_3 , загальною площею 75,6 кв.м належить ОСОБА_4 Тетяні ОСОБА_5 , яке поділене на два окремих об`єкти, в одному приміщені знаходиться бар в якому позивач не здійснює підприємницьку діяльність, в іншому торгівельна точка - салон дверей та вікон якому перевіряючи не здійснювали фактичну перевірку .

В акті фактичної перевірки зазначено, що від платника податків фігурує представник - ОСОБА_1 яка немає жодного відношення до підприємницької діяльності позивача. Відповідно до акту про відмову №026/21/22 від 24.04.2019р представник ОСОБА_1 відмовилась розписатися у направленні на перевірку/отримання копію наказу.

Представник позивача звертає увагу на протиправність проведеної перевірки з огляду на норми податкового законодавства.

Щодо податкового повідомлення-рігтення №02411405 від 28.05.2019р, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 17000,00 грн., представник позивача зауважив, що відповідно до вимог законодавства внесення відомостей до Єдиного реєстру місць зберігання можливе лише у разі наявності ліцензії на здійснення того чи іншого виду діяльності пов`язаної із спиртом чи алкогольними напоями (виробництво, продаж тощо), а без наявності такої ліцензії у суб`єкта господарювання, неможливо внести відомості до згаданого реєстру. Позивач не має ліцензії на продаж чи виробництво алкогольних напоїв, раніше отримана ним ліцензія №55-р була анульована на підставі розпорядження ГУ ДФС у Херсонській області. Отже, без наявності такої ліцензії у суб`єкта господарювання, неможливо внести відомості до згаданого реєстру. З огляду на викладене представник позивача вказує на протиправність рішення про застосування до позивача фінансових санкцій в сумі 17000 грн.

Щодо податкового повідомлення рішення № 02381405 від 28.05.2019р яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 10946,00 грн., представник позивача зазначила, що законодавством не передбачено, що за місцем знаходження господарської одиниці суб`єкта господарювання повинні зберігатись оригінали первинних документів на придбання товарно-матеріальних цінностей. Крім того, законодавство не встановлює обов`язку з ведення та зберігання Книги обліку доходів і витрат на кожній торговій одиниці, належній платнику податків.

Щодо несвоєчасного оприбуткування готівкових коштів у сумі 290,00 грн. в Книзі обліку розрахункових операцій представник позивача зазначає, що у випадку проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО оприбуткуванням готівки є відображення повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО (даних РК) та здійснення обліку зазначених готівкових коштів у КОРО. Тобто, з метою встановлення факту виконання суб`єктом господарювання вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, необхідним є дослідження Книги ОРО та відповідних чеків РРО. Разом з тим, книга ОРО під час перевірки не надавалась та не досліджувалась, оскільки перевірка проводилась не в місці здійснення позивачем підприємницької діяльності та перевіряючи не були допущені до перевірки, що підтверджується наявним в матеріалах справи Акт (відмова) від 24.04.2019 року № 22. Крім того, висновок відповідача про порушення позивачем пунктів 44.3 статті 44 Податкового кодексу України в частині не забезпечення зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючи органи, також не узгоджуються з фактично встановленими обставинами справи, а саме відсутністю факту допуску посадових осіб відповідача до перевірки.

Під час обрахунку штрафної санкції відповідач не встановив обсяги готівкових розрахунків саме на об`єкті фактичної перевірки, а безпідставно включив до розрахунку готівку, яка зафіксована в Z-звіті за 27.04.2017р в сумі 140 грн. та за 04.05.2017р у розмірі 150 грн., що є незаконним.

Підсумовуючи викладене, представник позивача вважає обставини зазначені в акті перевірки такими, що не відповідають дійсності, перевірку такою, що проведена на підставі наказу, який не відповідає вимогам абз. 2 п.81.1 ст. 81 ПК України, а висновки контролюючого органу, щодо того, що виявлені фактичною перевіркою порушення вчинені позивачем хибними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №№ 02401504, 02381405, 02391405, 02411405.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, звернув увагу на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі висновків акту, складеного за наслідками фактичної перевірки, відповідно до наказу Головного управління ДФС у Херсонській області від 28.03.2019 №465, направлень на проведення фактичної перевірки від 24.04.2019 №0368, №0369 ФОП ОСОБА_3 , кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо наказу на проведення фактичної перевірки представник відповідача зазначив наступне. Представниками податкового органу під час проведення фактичної перевірки було надано дня ознайомлення Наказ №465 від 28.03.2019 та витяг до нього, а також були пред`явлені направлення на проведення фактичної перевірки за №0368, №0369 від 24.04.2019, з якими представник суб`єкта господарювання - ОСОБА_1 була ознайомлена, проте, в подальшому зазначила, що відмовляється від будь-яких письмових пояснень/зауважень, підпису/отримання будь-яких матеріалів перевірки, включаючи направлення на проведення фактичної перевірки та наказу. Представник відповідача зазначає, що предметом оскарження є податкові повідомлення-рішення, тому питання щодо наказу на перевірку не відноситься до суті справи. Оскарження наказу повинно відбуватись безпосередньо перед проведенням фактичної перевірки, а у зв`язку з наявним фактом проведення фактичної перевірки, дане питання не може розглядатись у зв`язку із допуском перевіряючи осіб безпосередньо на об`єкт.

Стосовно не надання платником податків оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю, представник відповідача зазначив, що згідно наданої інформаційної довідки, 25.04.2019 року близько 09 год. 50 хв. фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 за допомогою мобільного зв`язку інспекторами ДФС було повідомлено про проведення 24.04.2019 року фактичної перевірки об`єктів, в яких вказаний платник здійснює діяльність та запрошено до органу ДФС проте інспекторам було повідомлено про неможливість прибуття особи до державного органу у зв`язку із станом здоров`я. У відповідності до п.44.6 ст.44 ПК України, у разі ненадання під час проведення перевірки необхідних документів, такі документи вважаються відсутніми. На підставі цього було прийнято податкове повідомлення - рішення від 28.05.2019 №02411405. яким до особи було застосовано штрафну санкцію у розмірі 510,00 гривень.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій. Згідно ч. 11 Розділу II Постанови Правління Національного банку України від 29.12.2017 року № 148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі.

Зазначає, що розрахункова книжка застосовується під час здійснення розрахункових операцій у випадках, коли не застосовуються реєстратори розрахункових операцій. Абзацом 3 ст. 1 Указу Президента України від 12 червня 1995 року №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються НБУ, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема за не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі не оприбуткованої суми.

На підставі цього, керуючись п.2.6 гл.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 за №637, було прийнято податкове повідомлення - рішення щодо застосування фінансової санкції до особи у п`ятикратному розмірі не оприбуткованої суми грошових надходжень,а саме 1450,00 гривень.

Також представник відповідача зауважив, що суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі. Позивачем отримано в органах ДФС ліцензію на право роздрібної торгівлі алкоголем за реєстраційним №8-21-19- НОМЕР_1 , строк дії з 15.03.2018 до 15.03.2019 року. Тобто, за попередньо діючою ліцензією, у зв`язку з наявним фактом збереження алкогольних напоїв, повинно було бути зареєстровано дане місце зберігання, зазначеної в додатку 1, продукції та відповідно до п.2 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, згідно Наказу Державної податкової адміністрації України №251 від 28.05.2002 в редакції від 23.10.2009 року, необхідною умовою було внесення відомостей до Єдиного державного реєстру місць зберігання. В іншому випадку це являється порушенням законодавства. У зв`язку із зберіганням алкогольних напоїв в місцях зберігання, не внесених в Єдиний реєстр, до позивача було застосовано фінансову санкцію у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 гривень.

Крім того, представник відповідача зазначив, що під час проведення фактичної перевірки було виявлено факт зберігання алкогольних напоїв, а саме пива, в невизначеній кількості, а також на невизначену суму грошових коштів. Перевіряючим жодні первинні документи на вказані алкогольні напої надані не були. Також згідно додатку 2 до акту фактичної перевірки, було зафіксовано факт реалізації (зберігання) таких видів товарів: комплект дверей зі складовими матеріалами фабрики «Новий стиль» на загальну суму 2549,50 гривень; комплект дверей зі складовими матеріалами «Кіпо» на суму 2925,00 гривень. Загальна сума вказаного товару складає 5474,50 гривень. Крім того, як зазначається в даному додатку, в приміщенні знаходились на реалізації й інші комплекти дверей, вартість яких не встановлена та жодні документи на вказані товари були відсутні.

Тож, контролюючим органом було сформовано податкове повідомлення-рішення від 28.05.2019 за №02381405 на загальну суму грошового зобов`язання у розмірі 10946,00 грн.

Представник відповідача вказує, що усі матеріали, на які посилається позивач винесені правомірно, відповідають усім встановленим законодавством вимогам та оформлені належним чином, вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень - рішень діяв виключно в межах норм діючого законодавства, а отже відсутні підстави для їх скасування.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, РНОККП НОМЕР_2 та є платником податків.

24 квітня 2019 року працівниками Головного управління ДФС у Херсонській області на підставі наказу Головного управління ДФС у Херсонській області від 28.03.2019 року №465 та направлень на фактичну перевірку від 24.04.2019р. № 0368 та № 0369, керуючись ст. 20, пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, пп. 80.2.2, 80.2.3, 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України, з метою дотримання суб`єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі по виробництву та обігу підакцизних товарів проведено фактичну перевірку об`єкта - кафе, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

За результатами вказаної перевірки складено акт фактичної перевірки від 24.04.2019р року № 0153/21/22/880/ (далі-акт перевірки), в якому зафіксовані наступні порушення:

ст.15 Закону України від 19.12.1995р №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме зберігання алкогольних напоїв в місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру;

п.12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" не ведення в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів на складах або за місцем їх реалізації;

п.44.3 ст. 44 Податкового кодексу України не забезпечено зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не надання платником податків оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю;

п. 2.6 ст. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.20004 року № 637, а саме - не оприбуткування готівки в день одержання у касовій книзі.

Крім того, співробітниками контролюючого органу складено акт (обстеження/огляду) від 24.04.2019р року № 025/21/22, акт (відмови) від 24.04.2019 року № 026/21/22.

На підставі акту перевірки прийняті податкові повідомлення-рішення від 28.05.2019р.:

№02411405, відповідно до якого до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції за порушення ст.15 Закону України від 19.12.1995р №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у розмірі 17000,00 грн.;

№02381405 відповідно до якого до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за порушення п.12 ст.3 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в розмірі 10946 грн.;

№ 02391405, відповідно до якого до позивача застосовані штрафні санкції за порушення п. 2.6 ст.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.20004 року № 637 в розмірі 1450,00 грн.;

№ 02411405, відповідно до якого до позивача застосовані штрафні санкції за порушення п.44.3 ст. Податкового кодексу України в розмірі 510,00 грн.

Судом встановлено, що акт перевірки з додатками, наказ на проведення перевірки отримані позивачем засобами поштового зв`язку 10.05.2019р, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - 07.06.2019р.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, висновками контролюючого органу, викладеними в акті перевірки, які стали підставою для прийняття оскаржуваних рішень та указуючи на порушення вимог законодавства під час проведення фактичної перевірки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом п.75.1 ст.75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (пп.75.1.3 п.75.1 ст.75 ПК України).

Відповідно до положень ст.80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, як:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Відповідно до п.80.4 ст. 80 ПК України, перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 ПК України, відповідно до якої посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

У судове засідання в якості свідків були викликані власниця приміщення кафетерію у якому була проведена перевірка та яка фігурує в акті перевірки як представник ОСОБА_1 та головний державний ревізор-інспектор Прокопенко В.П., який безпосередньо проводив перевірку господарської діяльності позивача.

З наданих свідками пояснень судом встановлено, що під час проведення фактичної перевірки позивач був відсутній у приміщенні кафе. Разом з тим, у приміщенні була присутня ОСОБА_1 , яка не є представником суб`єкта господарювання та не має жодного відношення до господарської діяльності позивача. Відповідно до показань головного державного ревізор-інспектора Проконенка В.П., під час перевірки ним не встановлювалась особа ОСОБА_1 , яка знаходилась у приміщені кафе, не досліджувалось питання щодо її представництва та вона не здійснювала розрахункові операції. Документи на підтвердження наявності відношення ОСОБА_1 до господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 були відсутні, а висновок про те, що ОСОБА_1 є уповноваженим представником ФОП ОСОБА_3 зроблений перевіряючим виходячи з того, що вона знаходилась у приміщенні та є власником приміщення, а отже має безпосереднє відношення до господарської діяльності позивача.

Отже, фактична перевірка була проведена у відсутності позивача, докази того, що ОСОБА_1 є уповноваженим представником позивача також відсутні.

Разом з тим перевіряючими складений акт про відмову від 24.04.2019р. №026/21/22 зі змісту якого убачається, що ОСОБА_1 відмовилась розписатись у направленні на перевірку, отримати копію наказу, надавати будь-які письмові пояснення та отримання будь-яких матеріалів перевірки.

Окремо слід звернути увагу на саму фактичну перевірку.

Так, представник відповідача посилається на те, що у зв`язку із проведенням перевірки оскаржуваний наказ вичерпав свою дію та не відноситься до суті справи. Вказані доводи суд вважає безпідставними, оскільки згідно вищенаведених норм податкового законодавства та Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист пов`язаний із самою протиправністю оскаржуваного рішення, і не ставиться в залежність від наслідків його реалізації.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.03.2018р. у справі №812/602/17.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та з урахуванням того, що вимогою заявленого позову є визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками проведеної перевірки, предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать не тільки про дотримання позивачем вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявність ліцензій, свідоцтв про обіг підакцизних товарів, наявність підстав для накладення на позивача штрафних (фінансових) санкцій, а й дотримання суб`єктом владних повноважень вимог законодавства при призначенні та проведенні перевірки, оформлення перевірки, за результатами якої прийняті оскаржені податкові повідомлення-рішення.

З огляду на викладене, оскільки оскаржені податкові повідомлення-рішення прийняті за наслідками проведеної фактичної перевірки та на підставі висновків, викладених в акті такої перевірки, тобто дії податкового органу під час проведення перевірки передували прийняттю оскаржених рішень та ці рішення прийняті безпосередньо за наслідками фактичної перевірки, судом також досліджується правомірність проведеної перевірки.

Щодо посилань відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 17.04.2019р. по справі №825/1439/17, то суд зазначає про відсутність підстав для їх врахування, оскільки обставини викладені у такій справі, відмінні від обставин даної справи, зокрема у зазначеній постанові мова йдеться про документальну планову перевірку до проведення якої позивачем допущені співробітники податкового органу.

У даній же справі на відміну від вищезазначеної відсутній факт допуску позивачем представників контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, так само як і відсутній факт не допуску до її проведення, а враховуючи обставини, встановлені в ході розгляду даної справи з пояснень свідків, судом встановлена відсутність самого факту проведеної перевірки.

Так, судом встановлено, що під час здійснення фактичної перевірки у приміщені об`єкту господарювання були відсутні позивач та його представник, у зв`язку із чим жодних документів та пояснень надано не було, відповідно і досліджено нічого не було, контрольні розрахункові операції не проводились, як і не було встановлено проведення будь-яких розрахункових операцій, а обставини, зафіксовані в акті фактичної перевірки жодним чином не підтверджені.

Таким чином, відсутній факт допуску до перевірки та сам факт проведення перевірки.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові по справі №820/19845/14, згідно з якою колегія суддів вказала на безпідставість висновку суду першої інстанції про те, що наказ про призначення документальної невиїзної перевірки не підлягає скасуванню, оскільки був реалізований, а отже вичерпав свою дію виконанням, з огляду на те, що норми, які регулюють порядок та підстави проведення документальних невиїзних перевірок, не передбачають процедури допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Верховний Суд також зазначив: «…такі перевірки здійснюються без обов`язкової участі платника податків, через що платник податків не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення. Тому питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.».

З огляду на викладене суд вважає, що правомірність проведеної перевірки підлягає дослідженню незалежно від того, чи реалізований він чи ні, адже в кожному конкретному випадку необхідно виходити з того, що захист порушеного права повинен найбільш повно відповідати меті (цілі), задля досягнення якої був направлений позов.

Щодо тверджень відповідача про те, що 25.04.2019р., тобто на наступний день після фактичної перевірки, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 за допомогою мобільного зв`язку інспекторами ДФС було повідомлено про проведення 24.04.2019р. фактичної перевірки об`єктів, в яких вказаний платник здійснює діяльність та запрошено до органу ДФС проте інспекторам було повідомлено про неможливість прибуття особи до державного органу у зв`язку із станом здоров`я, документи надані не були, що є порушенням п.44.6 ст.44 ПК України, а тому контролюючим органом прийняте податкове повідомлення рішення №02411405, суд зазначає, що вказані дії представників контролюючого органу суперечать вимогам законодавства в частині проведення фактичної перевірки та за своєю суттю є діями, спрямованими на проведення саме документальної перевірки.

З огляду на вищевикладене судом встановлена протиправність проведення фактичної перевірки.

Суд зауважує, що відсутність у певну календарну дату фізичної особи-підприємця, його уповноваженої особи або найманого працівника у місці здійснення господарської діяльності не порушує жодних норм податкового законодавства.

Натомість податкове законодавство містить чіткі і недвозначні умови за яких можливе проведення фактичної перевірки. Дотримання цих умов надає юридичну силу результатам фактичної перевірки.

З огляду на специфіку предмету фактичної перевірки, її проведення можливе виключно за участі (у присутності) платника податків, його уповноваженої особи або особи, яка здійснює розрахункові операції (найманого працівника). Відсутність же цих осіб на момент здійснення фактичної перевірки, яка проводиться без попередження платника податків, унеможливлює допуск посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Згідно з положеннями ст.81 ПК України допустити посадових осіб контролюючого органу, а так само відмовити їм у допуску можуть виключно платник податків або його уповноважена особа. Але цього не може апріорі зробити стороння особа, яка не має відношення до господарської діяльності платника податків.

Тому за таких обставин, як у даній справі, фактична перевірка не могла розпочатись.

Сукупність вчинених посадовими особами відповідача дій та складених ними розпорядчих документів (акти) не можна вважати фактичною перевіркою позивача, тобто вона не відбулась взагалі через допущені відповідачем суттєві процедурні порушення. Жоден із складених актів в даному випадку не має доказового характеру та не має юридичної сили. Відповідно ці акти не могли бути підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази вчинення позивачем порушень податкового законодавства.

Тому ці податкові повідомлення-рішення є такими, що прийняті з порушенням вимог ст.19 Конституції України, оскільки вони прийняті не на підставі та у спосіб, які визначені податковим законодавством.

Отже, податкові повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №№ 02401504, 02381405, 02391405, 02411405 безумовно є протиправними і підлягають скасуванню.

Додатково суд вважає за необхідне висловитись і щодо порушень податкового законодавства, які поставлені відповідачем у провину позивачу.

Щодо порушень законодавства, на підставі яких позивача притягнуто до відповідальності у вигляді накладення штрафних (фінансових) санкцій слід звернути увагу на наступне.

Так, відповідно до податкового повідомлення-рішення №02411405 від 28.05.2019р. до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції за порушення ст.15 Закону України від 19.12.1995р №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у розмірі 17000,00 грн., а саме за зберігання алкогольних напоїв в місцях зберігання, не внесених до Єдиного реєстру місць зберігання.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону місцем зберігання алкогольних напоїв визначено місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання. Єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) - перелік місць зберігання, який ведеться органами доходів і зборів і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Порядок ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання затверджений наказом ДПА України від 28.05.2002 №251 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання та форми довідки про внесення місця зберігання до Єдиного державного реєстру», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.08.2002 за №670/6958 (далі-Порядок №251).

Відповідно до п.2.1 Порядку №251 до Єдиного реєстру вносяться, зокрема, місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Вимоги до місця зберігання алкогольних напоїв визначені у пункті 16 постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.1996 № 854 «Про затвердження Правил роздрібної торгівлі алкогольними напоями», в якому зазначено, що зберігання алкогольних напоїв здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв, внесених до Єдиного державного реєстру місць зберігання, які відповідають вимогам нормативно-правових актів з питань охорони праці, здоров`я та навколишнього природного середовища, протипожежної безпеки, а також санітарних норм і правил. Місця зберігання алкогольних напоїв повинні добре вентилюватися, не мати стороннього запаху, бути непроникними для прямих променів світла, обладнані охоронною сигналізацією.

Суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, вносять до Єдиного державного реєстру місць зберігання тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

Згідно з положенням статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» суб`єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

У статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» місцем торгівлі визначено місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів - без обмеження площі, для алкогольних напоїв - торговельною площею не менше 20 кв. м, обладнане електронними контрольно-касовими апаратами (незалежно від їх кількості) або де є товарно-касові книги (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів.

Судом встановлено, що позивачем була отримана ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями за адресою: АДРЕСА_3 , кафе. Разом з тим, строк дії вказаної ліцензії встановлений з 15.03.2018р. по 15.03.2019р. Тобто станом на день проведення фактичної перевірки 24.04.2019р., строк дії ліцензії сплинув, нова ліцензія позивачем отримана не була.

Таким чином, враховуючи, що на день проведення фактичної перевірки ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями була відсутня, то і обов`язок вносити адресу до Єдиного реєстру місць зберігання також відсутній.

Суд звертає увагу, що під час здійснення фактичної перевірки не було проведено контрольну розрахункову операцію та не встановлено факт реалізації алкогольних напоїв.

Разом з тим в акті перевірки зафіксовано «…В приміщенні кафетерію зберігаються алкогольні напої в працюючій холодильній вітрині. Загальна вартість алкогольних напоїв, наявних у невизначеному місці зберігання не встановлена.»

У додатку до акту перевірки зафіксовано, що алкогольна продукція: пиво «Карлзберг», «Львівське різдвяне», «Перша приватна броварня», «БАД», «Гараж», «Балтика 7» та «Туборг» знаходиться у вітрині-холодильнику, при цьому на момент проведення перевірки загальна кількість та вартість алкогольних напоїв не встановлені. Перевіряючим жодні первинні документи на вказані алкогольні напої надані не були.

Крім того, слід зауважити, що законодавством встановлений обов`язок вносити місце зберігання до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі. У даному ж випадку під час дії ліцензії місце зберігання та місце реалізації було одне й те саме місце кафе за адресою АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що оскільки під час здійснення фактичної перевірки позивач та його уповноважена особа були відсутні, документи на підставі яких перевіряючі могли встановити наявність чи відсутність порушень надані не були, то державні ревізор-інспектори були позбавлені можливості достовірно встановити факт невнесення позивачем місця зберігання до Єдиного реєстру.

З наведеного вище убачається, що в акт перевірки внесені особисті припущення ревізор-інспектора, а не встановлені на підставі документів факти.

Згідно із пунктом 14.1.265 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Враховуючи, що контролюючим органом не встановлене порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а лише зафіксовані суб`єктивні припущення, суд дійшов до висновку про необґрунтованість накладення на позивача штрафних санкцій, а отже і про протиправність податкового повідомлення-рішення №02411405 від 28.05.2019р.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №02381405 відповідно до якого до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій за порушення п.12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в розмірі 10946 грн., суд зазначає наступне.

Так, вказана штрафна санкція застосована до позивача за не ведення в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів на складах або за місцем їх реалізації.

Відповідно до п.12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Правові ж засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідно до статті 9 якої підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

У розділі V Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачена відповідальність за порушення вимог лише цього Закону.

Зокрема, статтею 20 цього Закону встановлено, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Зі змісту акту перевірки убачається, що на товари, зазначені у додатках 1 та 2 не надані первинні документи (накладні, ТТН, чеки тощо), книга обліку доходів і витрат не надана, у зв`язку з чим перевіряючий дійшов до висновку, що вказане унеможливлює ведення обліку ТМЦ у порядку, визначеному законодавством, що і зафіксував в акті перевірки.

Слід звернути увагу, що в акті перевірки зафіксована загальна вартість не облікованих товарів 5474,50 грн.

Разом з тим, у додатку 1 до акту перевірки зафіксовано: «загальна кількість та вартість алкогольних напоїв, наявних на об`єкті не встановлена». А зі змісту додатку 2 до акту фактичної перевірки убачається, що перевіряючим встановлена вартість комплекту дверей з комплектуючими у загальному розмірі 5474,50 грн. При цьому вказаний товар виявлено у сусідньому від кафетерію приміщенні, а саме у салоні дверей та вікон. Слід звернути увагу, що у додатку 2 до акту фактичної перевірки зафіксовано, що у вказаному салоні діяльність здійснює ФОП ОСОБА_3 , однак жодних документів на встановлення вказаної обставини досліджено не було, при тому, що у судовому засіданні головний державний ревізор-інспектор пояснив, що вони прибули за вказаною адресою для проведення перевірки саме кафе.

Отже, вартість товарів, що знаходились у приміщенні кафе встановлена не була, а розмір штрафної санкції, що нарахована позивачу, розрахована із сум товарів, які знаходились у сусідньому від кафе приміщенні, а саме у салоні дверей та вікон.

У даному випадку, як і у попередньому, перевіряючі дійшли до висновків про порушення позивачем вимог законодавства лише з підстав не надання суб`єктом господарювання чи його представником відповідних документів. Однак, суд знову звертає увагу, що під час здійснення фактичної перевірки позивач або його уповноважений представник були відсутні, що унеможливлює надання ними необхідних документів. Посилання перевіряючого на те, що присутня ОСОБА_1 є представником позивача, являється безпідставним та необґрунтованим з огляду на те, що її повноваження не були встановлені в ході перевірки.

З наведеного убачається, що в ході фактичної перевірки перевіряючими не були досліджені жодні документи, на підставі яких можна було дійти до висновку про наявність чи відсутність порушень вимог законодавства, а в акті перевірки зафіксовані суб`єктивні здогадки державного ревізор-інспектора.

Таким чином, застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій податковим повідомленням-рішенням від 28.05.2019р. №02381405 є необґрунтованим.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №02411405, відповідно до якого до позивача застосовані штрафні санкції за порушення п.44.3 ст. Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Вказана штрафна санкція застосована до позивача за порушення п.44.3 ст. 44 ПК України, тобто за те, що платником податків не забезпечено зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не надання платником податків оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю.

Як вже було встановлено судом при здійсненні фактичної перевірки у приміщенні об`єкту були відсутні як позивач, так і його уповноважений представник. Співробітником податкового органу не вчинено жодних дій спрямованих на виклик таких осіб, натомість головний державний ревізор-інспектор, побачивши у приміщені кафе ОСОБА_1 зробив висновок про те, що вона не є представником суб`єкту господарювання, не перевіривши жодного документа на встановлення цього факту, тобто він обмежився власними висновками.

З огляду на відсутність вказаних осіб під час фактичної перевірки оригінали документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю надати було нікому, тому головний державний ревізор-інспектор на наступний день (25.04.2019р.) зателефонував позивачу та запросив до контролюючого органу, повідомивши, що 24.04.2019р. на об`єкті здійснення ним підприємницької діяльності була проведена перевірка. Однак, оскільки позивач не прибув, витребуваних документів не надав, головний державний ревізор-інспектор дійшов до висновку про порушення п.44.3 ст. 44 ПК України, що і стало підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №02391405.

Враховуючи вищевикладене накладення штрафу на позивача за порушення п.44.3 ст. 44 ПК України є протиправним, оскільки вказані дії контролюючого органу по факту є діями, спрямованими на проведення документальної перевірки у той час, як наказ був виданий на проведення фактичної перевірки.

Щодо податкового-повідомлення-рішення від 28.05.2019р. №02391405, відповідно до якого до позивача застосовані штрафні санкції за порушення п. 2.6 ст.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.20004 року № 637 в розмірі 1450,00 грн., суд зазначає наступне.

Вказана штрафна санкція застосована до позивача у зв`язку з не оприбуткуванням готівки в день одержання у касовій книзі.

Так, з акту фактичної перевірки убачається, що позивачем не забезпечено оприбуткування в КОРО готівкових коштів, які надійшли до каси 27.04.2017р. у розмірі 140,00 грн. та 04.05.2017р. у розмірі 150,00 грн. Крім того, в акті перевірки зафіксовано, що КОРО відсутня, фіскальні звітні чеки відсутні, тобто готівку не оприбутковано. Загальний розмір не оприбуткованої готівки -290,00 грн. РРО відсутній.

Відповідно до п. 2.6 ст. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Згідно з пунктом 1.2 глави 1 цього ж Положення, оприбуткування готівки - це проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій; книга обліку розрахункових операцій - це прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг).

Системний аналіз норм Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), дає підстави для висновку про те, що у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій або використанням розрахункової книжки оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках реєстратора розрахункових операцій (даних розрахункової книжки) та відображення на їх підставі готівки в книзі обліку розрахункових операцій.

Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлено відповідальність статтею 1 Указу Президента України від 12.06.1995 № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Разом з тим, з пояснень свідків, наданих у судовому засіданні, судом встановлено, що контрольна розрахункова операція проведена не була, в ході проведення фактичної перевірки будь-які розрахункові операції проведені не були, позивач та його представник були відсутні, жодних документів, зокрема, КОРО перевіряючим надано не було.

Відповідачем не надано жодного доказу чи пояснення стосовно не оприбуткованої суми до суду не надано.

Крім того, слід звернути увагу на пояснення свідка ОСОБА_1 , надані у судовому засіданні. Зокрема, свідок пояснила, що кафе вже деякий час не працював в силу стану здоров`я позивача. Разом з тим, за приміщенням кафе знаходиться будинок у якому вони проживають, та оскільки кафе має окремий вихід у їх подвір`я, вони зберігають у приміщенні цього кафе деякі продукти харчування, за якими вона час від часу заходить у вказане приміщення. Свідками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджено, що кухня в кафетерії не працює, ОСОБА_1 не здійснювала розрахункових операцій.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що в акті перевірки відсутні посилання на джерела з яких встановлені суми не оприбуткованих грошових коштів у 2017р. з урахуванням, що жодних документів під час перевірки досліджено не було, суд убачає безпідставність та необґрунтованість зафіксованих обставин щодо не оприбуткування грошових коштів.

Отже, на підставі викладеного та приймаючи до уваги відсутність будь-яких доказів та пояснень щодо не оприбуткування позивачем грошових коштів, суд дійшов до висновку про протиправність застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій за порушення . 2.6 ст.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.20004 року № 637.

Суд не враховує постанову Верховного Суду від 11.02.2019р. у справі №821/377/17, на яку посилається представник відповідача з огляду на те, що у вказаній справі відміні від даної справи обставини, зокрема, у справі №821/377/17 мало місце виходу з ладу РРО та судом касаційної інстанції встановлено, що позивачем в день виходу з ладу РРО записи до розділу ІІ КОРО повинні були здійснюватись на підставі розрахункових квитанцій, проте таких дій останнім вчинено не було.

В межах даних спірних правовідносин відсутній взагалі факт здійснення розрахункових операцій, а щодо сум не оприбуткованих грошових коштів, які зафіксовані в акті фактичної перевірки відсутні будь-які докази та пояснення. Отже, головним державним ревізор-інспектором підтверджено факт не здійснення розрахункових операцій, а податковим органом не доведено факт наявності не оприбуткованих грошових коштів.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про не встановлення контролюючим органом вини позивача у порушенні податкового законодавства з огляду на відсутність факту дослідження відповідних питань. Усі висновки про порушення позивачем вимог законодавства зроблені виключно з підстав відсутності документів, необхідних для проведення фактичної перевірки, при цьому представниками контролюючого органу не вчинено жодних дій, спрямованих на здобуття таких документів або хоча б виклику позивача до об`єкту під час проведення фактичної перевірки.

За змістом ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахування судової практики Європейського суду з прав людини.

Положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначають практику ЄСПЛ як джерело права під час відправлення правосуддя.

Застосовані до позивача штрафні (фінансові) санкції оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями, за своєю тяжкістю та каральним характером, цілком відповідають санкціям притаманним для застосування за кримінальні правопорушення, відтак наявні всі підстави для застосування частин другої статті 6 Конвенції, яка, у свою чергу, унеможливлює притягнення до відповідальності особи за відсутності вини.

Суд застосовує правову позицію, висловлену ЄСПЛ у справі Щокін проти України (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010, в якій ЄСПЧ дійшов висновку, що накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку становило втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд має встановити, чи таке втручання було виправданим відповідно до вимог цього положення.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі Ятрідіс проти Греції (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Згідно п. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Верховна Рада України постановила, що Україна без укладення спеціальної угоди повністю визнає обов`язковою практику та юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування норм Конвенції.

Так, Європейський Суд з прав Людини у рішенні від 22.11.2007 року по справі "Україна-Тюмень" проти України" у п. 49 вказав, що найважливіша вимога статті 1 Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом" ("subject to the conditions provided for by law"), а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

У п. 55 надано тлумачення "пропорційності втручання" в право на мирне володіння майном та зазначив, що таке втручання повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" ("fair balance") між вимогами загального інтересу суспільства та захисту основоположних прав особи.

Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу пропорційності (principle of proportionality) справедливої рівноваги (балансу) (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що контролюючий орган, порушив встановлений законодавством порядок проведення фактичної перевірки, допустив неправомірні дії в ході проведення перевірки та оформлення її результатів, що призвело до протиправності проведення такої перевірки за наслідками якої до позивача застосовані штрафні санкції.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.

Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують порушення позивачем вимоги податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на податковий орган.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління..

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України)

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Позивач належними доказами підтвердив правомірність своїх вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність прийнятих податкових повідомлень-рішень, відтак задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач сплатив судовий збір у сумі 768,40 грн., отже саме ця сума підлягає відшкодуванню позивачу.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (73026, м. Херсон, пр-т Ушакова, 75, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними і скасувати прийняті Головним управлінням ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі податкові повідомлення-рішення від 28 травня 2019 року №02381405, №02391405, №02411405, №02401504.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 жовтня 2019 р.

Суддя Пекний А.С.

кат. 111030700