Справа № 826/16932/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ганечко О.М., Костюк Л.О.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича, Генеральної прокуратури України про встановлення відсутності компетенції, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича, Генеральної прокуратури України, в якому просив суд встановити відсутність компетенції Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань як самостійного структурного підрозділу Генеральної прокуратури України та зобов`язати Генпрокурора Луценка Ю.В . внести зміни до кошторису витрат на утримання органів прокуратури, виключивши з нього кошти на фінансування та утримання Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України, припинивши його фінансування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити даний позов у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як зазначає позивач, в системі органів Генеральної прокуратури України діє Департамент спеціальних розслідувань, який проводить досудове розслідування злочинів, вчинених стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності, колишніми високопосадовцями та керівниками правоохоронних органів, суддями та представниками судової гілки влади, а також кримінальних проваджень щодо іншої категорії злочинів за дорученням керівництва Генеральної прокуратури України, крім тих, які підслідні Національному антикорупційному бюро України (НАБУ). У цьому зв`язку позивач зауважує на тому, що положенням статті 38 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) визначено систему органів досудового розслідування, серед яких значиться й Державне бюро розслідувань (далі - ДБР). Проте оскільки на момент прийняття нового КПК України відповідний орган ще не було створено, законодавець передбачив, що до дня початку діяльності ДБР слідчі органів прокуратури користуються повноваженнями слідчих, визначеними КПК України щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 КПК України, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності цим Кодексом.

За твердженням позивача, у відповідності до Закону України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» саме 20 листопада 2015 року закінчився п`ятирічний термін повноважень органів прокуратури щодо розслідування злочинів, підслідних органам ДБР, тому на думку позивача, подальше фінансування самостійного структурного підрозділу ГПУ та його утримання за рахунок сплачених ним податків є неефективним, несправедливим, незбалансованим, робить використання коштів Державного бюджету України непрозорим та порушує його права як платника податків.

Вказане стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdanev.), пункт 57, SeriesA, № 93).

Справи щодо конституційного права особи на судовий захист неодноразово розглядав також Конституційний Суд України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп (справа громадянки ОСОБА_3 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) зазначено, що «Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод».

У Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) Конституційний Суд України, здійснюючи офіційне тлумачення статті 55 Конституції України, вказав, що «суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод».

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) наголошено: «Конституція України гарантує кожному судовий захист його праву в межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України».

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зокрема, зазначив: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист».

При цьому Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Цим самим Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи.

Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист «своїх» прав і свобод.

Разом з тим, за приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У пункті 8 частини першої статті 4 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Водночас, як вбачається зі змісту частини четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так в своїх твердженнях позивач посилається на вимоги частини четвертої розділу ХІІІ Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», де зазначено, що до початку діяльності Державного бюро розслідувань, але не пізніше 5 років після набрання чинності КПК України слідчі органів прокуратури здійснюють досудове розслідування у визначеному цим Кодексом порядку. Аналогічні положення містяться і у розділі ХІ Перехідних положень КПК України. Після введення в дію положень частини четвертої статті 216 КПК України кримінальні провадження, розпочаті слідчими органів прокуратури, продовжують здійснюватися останніми до закінчення досудового розслідування, але не довше двох років. Після цього в 3-місячний термін передаються слідчим органів ДБР.

У зв`язку зі зміною структури Генеральної прокуратури України та керуючись статтями 8, 9 Закону України «Про прокуратуру», Генеральним прокурором України Ю. Луценко 03 лютого 2017 року було видано наказ № 37, яким затверджено Положення про Департамент спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (далі - Положення № 37).

Відповідно до пункту 1 Положення № 37, Департамент спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (далі - Департамент) є самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України, підпорядкованим заступнику Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків. У своїй діяльності Департамент керується Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, іншими актами законодавства, наказами Генеральної прокуратури України, Регламентом Генеральної прокуратури України, а також цим Положенням. Департамент організовує свою роботу у взаємодії з іншими структурними підрозділами Генеральної прокуратури України, регіональними прокуратурами, Національною академією прокуратури України, правоохоронними органами України та іноземних держав, експертними та іншими установами.

Пунктом 2 Положення № 37 передбачено, що до Департаменту спеціальних розслідувань входять: управління спеціальних розслідувань у складі: першого слідчого відділу, другого слідчого відділу, третього слідчого відділу, відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань; відділу криміналістичного супроводження досудового розслідування та інформаційно-аналітичної роботи, відділу документального забезпечення.

Основними завданнями та функціями Департаменту є організація та проведення відповідно до вимог пункту 1 розділу ХІ Перехідні положення КПК України досудового розслідування злочинів, вчинених стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності, колишніми високопосадовцями та керівниками правоохоронних органів, суддями та представниками судової гілки влади, а також кримінальних проваджень щодо іншої категорії злочинів за дорученнями керівництва ГПУ, крім тих, які підслідні Національному антикорупційному бюро.

Разом з тим, положенням статті 38 КПК України визначено систему органів досудового розслідування, серед яких значиться й Державне бюро розслідувань, завданням якого відповідно до статті 5 Закону України «Про державне бюро розслідувань» є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування певної категорії злочинів, перелік яких визначений частиною четвертою статті 216 КПК України.

Так, пунктом 2 розділу Х Прикінцевих положень КПК України передбачено, що частина четверта статті 216 КПК України вводиться в дію з дня початку діяльності ДБР, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності Кодексом. При цьому, пунктом 1 розділу ХІ Перехідних положень КПК України встановлено, що до того часу слідчі органів прокуратури користуються повноваженнями слідчих, визначеними КПК України, щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 КПК України.

За твердженням позивача, саме 20 листопада 2015 року закінчився п`ятирічний термін повноважень органів прокуратури щодо розслідування злочинів, підслідних органам ДБР, тому на думку останнього, подальше фінансування самостійного структурного підрозділу ГПУ та його утримання за рахунок сплачених позивачем податків є неефективним, несправедливим, незбалансованим, робить використання коштів Державного бюджету України непрозорим та порушує його права як платника податків.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені Законом України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань», який у відповідності до частини першої Прикінцевих та перехідних положень набирає чинності з дня утворення Кабінетом Міністрів України Державного бюро розслідувань, але не пізніше 1 березня 2016 року, крім положень частин другої та третьої статті 11 цього Закону (щодо формування Конкурсної комісії), які набирають чинності з 1 січня 2016 року.

Проте, як вбачається з роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року, початок дії положень частини четвертої статті 216 КПК України пов`язаний не з моментом набрання чинності законом, який регулюватиме діяльність ДБР, а з початком здійснення останнім функцій органу досудового розслідування.

Тобто, починаючи з 20 листопада 2017 року органи прокуратури втратили повноваження щодо ведення досудового розслідування кримінальних правопорушень, підслідних ДБР, однак згідно пункту 4 Перехідних положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачений своєрідний перехідний період тривалістю до двох років для закінчення органами прокуратури досудових розслідувань, розпочатих до 20 листопада 2017 року. Аналогічні положення містяться і у пункті 1 Перехідних положень КПК України. Після закінчення цього дворічного строку, не зважаючи на те, чи завершено за ними досудове розслідування органами прокуратури чи ні, мають бути протягом трьох місяців передані слідчим ДБР.

При цьому, як було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідне повідомлення про закінчення повноважень прокуратури з розслідування злочинів, підслідних ДБР міститься на офіційному сайті Генеральної прокуратури України.

Що ж стосується позову в частин вимог про зобов`язання Генпрокурора Луценка Ю.В. внести зміни до кошторису витрат на утримання органів прокуратури, виключивши з нього кошти на фінансування та утримання Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України, припинивши його фінансування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дворічний перехідний період, визначений для закінчення органами прокуратури досудових розслідувань, розпочатих до 20 листопада 2017 року, наразі триває, а тому Департамент спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України продовжує здійснювати діяльність за даним напрямком, як визначено розділом 4 Положення про Департамент спеціальних розслідувань ГПУ, затвердженим наказом Генерального прокурора України Ю. Луценко від 03 лютого 2017 року № 37, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 73 КАС України).

Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наведених позивачем доводів, а відтак заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 250, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ганечко О.М.

Суддя Костюк Л.О.