Справа № 120/3261/19-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

15 жовтня 2019 р. Справа № 120/3261/19-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Шаповалова Тетяна Михайлівна розглянувши матеріали позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до Фон ду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів за вкладами,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2019 року у Вінницький окружний адміністративний суд звернувся позивач ОСОБА_1 із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. У позовній заяві позивач просив визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у невиплаті позивачу відшкодування за вкладами в ПАТ «Реал банк» в розмірі 185 002 грн. та стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача 185 002 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 24.01.2014 року між ним та ПАТ «Реал банк» був укладений договір № 746/43/БТ банківського вкладу фізичних осіб «Реальний прибуток» з капіталізацією нарахованих процентів в сумі 55 746,06 грн. на строк до 24.01.2015 року.

20.02.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Реал банк» був укладений договір № 747/43/БТ банківського вкладу фізичних осіб «Реальний прибуток» з капіталізацією нарахованих процентів в сумі 39 255,25 грн. на строк зберігання коштів до 20.08.2014 року включно.

20.02.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Реал банк» був укладений договір № 795/43/БТ банківського вкладу фізичних осіб «Реальний прибуток» з капіталізацією нарахованих процентів в сумі 290 000 грн. на строк до 20.08.2014 року включно.

28.05.2014 року у зв`язку із введенням в ПАТ «Реал банк» тимчасової адміністрації ОСОБА_1 звернувся із заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України щодо визнання його кредитором банку по заборгованості, що виникла за вищевказаними договорами банківського вкладу, а 20.06.2014 року він отримав 200 000 грн. компенсації. Решта грошових коштів із нарахованим процентами у розмірі 185 002,31 грн. йому не були повернуті.

Позивач неодноразово звертався до Фонду гарантування вкладів із вимогами виплатити депозитні кошти, але щоразу отримував відмову.

Листом №41-036 11100/19 від 02.07.2019 року відповідач також відмовив у виплаті позивачу 185 002 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_1 виплачено гарантовану суму відшкодування за вкладами в сумі 200 000 грн. та роз`яснено, що вимоги в частині, що перевищують суму 200 000 грн. задовольняються в процедурі ліквідації неплатоспроможного банку за рахунок коштів, одержаних від реалізації майна банку відповідно до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач вважає таку відмову Фонду гарантування вкладів протиправною, а тому звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України).

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись цей спір, виходжу із таких міркувань.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Відповідно до частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України ).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Законом № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України (далі - НБУ), визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (стаття 1 Закону № 4452-VI).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є юридичною особою публічного права, економічно самостійною установою, яка не лише виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, але і функції у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано повноваження щодо складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Організація заходів з підготовки задоволення вимог кредиторів, формування ліквідаційної маси, продаж майна банку відповідно до вимог статтей 49, 50, 51 Закону № 4452-VI покладена на Фонд.

За змістом частини першої статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У четвертій черзі задовольняються грошові вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Зі змісту позовної заяви та додатків до неї вбачається, що частину коштів позивача в межах гарантованого відшкодування коштів вкладників за рахунок Фонду було повернуто позивачу у встановленому Законом № 4452-VI порядку.

Заявлені вимоги позивача в іншій частині були акцептовані та включені до четвертої черги в Реєстрі вимог кредиторів ПАТ «РЕАЛ БАНК».

Позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів та отримав оскаржувану відповідь до внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення ПАТ «РЕАЛ БАНК», що відбулося 29 липня 2019 року.

З огляду на викладене, повноваження, передбачені Законом № 4452-VI, за якими лише Фонду доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, з урахуванням здійсненого відшкодування позивачу за рахунок коштів Фонду, а також те, що вимоги позивача в іншій частині були акцептовані та включені до четвертої черги в Реєстрі вимог кредиторів ПАТ «РЕАЛ БАНК», спірні відносини пов`язані із задоволенням вимог позивача як кредитора четвертої черги в реєстрі вимог кредиторів за рахунок коштів банку, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку та мають ознаки договірних відносин, у цьому випадку між банком та фізичною особою, а розгляд спору у цих правовідносинах належить до судів цивільної юрисдикції. В даному випадку Фонд виступає як від імені банку, що ліквідується, так і діє при вирішенні певних питань як орган, уповноважений на ліквідацію банку, однак при цьому жодних владних повноважень щодо заявника, який захищає свої майнові права, не вчиняє.

Враховуючи зазначене, звернення позивача до Фонду не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки він звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин.

Отже, спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже за вказаних вище обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.

Така позиція суду узгоджується з правовою позицією щодо застосування норм права щодо юрисдикції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2019 року по справі № 910/711/18.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі єдністю судової практики.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 36 Закону № 1402-VIII передбачено, що Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Нормою ч. 5 ст. 242 КАС України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII, в силу якого, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як випливає із норми ч. 6 ст. 346 КАС України, завдання забезпечувати єдність судової практики із питань предметної юрисдикції судових спорів покладено на Велику Палату Верховного Суду.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За приписами ч. 2, 6 ст. 171 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Тому, позивачу необхідно роз`яснити, що виходячи з приватно-правового характеру даного спору, такий спір підлягає розгляду за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України, місцевим загальним судом.

Керуючись ст. 2, 19, 170, 243, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів за вкладами.

2. Роз`яснити позивачу, що даний спір підпадає під юрисдикцію місцевого загального суду та має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

3. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна