Справа № 1340/5188/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7694/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1, Максимов А.О.;

від відповідачів - Книш С.М.;

при участі перекладача - Антоненко Ю.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019р. в адміністративній справі за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. про визнання протиправними і скасування рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Сакалош В.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 14 год. 03 хв. 04.06.2019р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 12.06.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

28.12.2017р. представник адвокат Максимов А.О., діючий за дорученням від імені та в інтересах громадян Російської Федерації /РФ/ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просили визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача Державної міграційної служби /ДМС/ України № 378-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача ДМС України № 381-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача ДМС України визнати громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ ДМС України у Львівській обл. в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження спірних рішень (Т.1, а.с.4-15).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 378-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 381-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України вирішити питання про визнання громадянин РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень № 378-18 від 22.10.2018р. та № 381-18 від 22.10.2018р.; судові витрати розподілу не підлягають (Т.5. а.с.229-239).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач ДМС України, яка покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (Т.6, а.с.2-8).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

В порушення вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач із значними зволіканнями звернулися до відповідачів із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Згідно особових справ позивачі є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Згідно рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116 Партія ісламського визволення («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території РФ заборонена. Будучи членами цієї партії, позивачі усвідомлювали наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто, свідомо порушували чинне законодавство країни громадянської належності.

При цьому, діяльність «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» пов`язана із пропагандою насильства, виправдання нападів терористів-смертників, заперечення права на існування Держави Ізраїль, закликів щодо його насильницького знищення, вигнання та вбивства її мешканців; така визнана у деяких країнах як релігійно-екстремістська політична організація, причетна до низки терористичних атак з метою досягнення власних політичних цілей.

Ймовірність переслідувань заявників в країні походження є вагомою, проте ці переслідування пов`язані з членством у забороненій партії позивачів, а не через сповідання ісламу.

Водночас слід зауважити, що таке переслідування заявників пов`язане із свідомим порушенням ними чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і їх небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Отже, враховуючи вищенаведене, відсутні підстави вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у них немає підстав для набуття ними статусу біженців у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані позивачами обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів на підтримання поданої скарги, заперечення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно матеріалів особової справи № 2017DО0107 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м.Нижньовартовськ Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської обл., Російської РФСР, СРСР, є громадянином РФ, за етнічною належністю - башкир, за віросповіданням - мусульманин, одружений, має двох дітей. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянина РФ № НОМЕР_1 , виданого 06.04.2005р., та паспорта громадянина РФ для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , виданого 18.11.2014р. відділом ФМС 86001. У 2004 році цей позивач став членом партії «Хізб ут-Тахрір Аль - Ісламі ».

Відповідно до матеріалів особової справи № 32017ОD0110 позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася у смт.Чімши Республіки Баршкостан РФ, є громадянкою РФ, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка, заміжня, має двох дітей. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянки РФ № НОМЕР_3 , виданого 18.11.2014р. відділом ФМС 86001. В 2012 році позивачка вступила до партії «Хізб ут-Тахрір Аль - Ісламі ».

Між позивачами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 , виданого 18.11.2014р. У шлюбі виховують двох дітей: сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_1 покинув РФ, нелегально перетнувши російсько-український кордон 23.03.2017р., поза пунктом пропуску. Після чого дістався до м.Києва, а пізніше до м.Одеси.

ОСОБА_2 разом з дітьми прибула на територію України 04.05.2017р., легально, літаком з пересадкою в Білорусії до м.Києва, а потім - до м.Одеси.

Разом з дітьми позивачі проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

31.07.2017р. ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській обл. На підставі ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 11.08.2017р. позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви.

ОСОБА_2 звернулася з аналогічною заявою 07.08.2019р., однак 22.08.2017р. з тих самих підстав їй було відмовлено у визнанні біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2018р. ГУ ДМС України в Одеській обл. зобов`язано прийняти рішення про оформлення документів відносно громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому за письмовими заявами позивачів у зв`язку з їхнім переїздом на постійне місце проживання у Львівську область, на виконання листів-погодження ДМС України, особові справи №№ 2017DО0107 та 32017ОD0110 переведені та поставлені на облік ГУ ДМС України у Львівській обл.

Позивачі з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 , де винаймають помешкання.

Позивачі звернулися з заявами-анкетами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту до ГУ ДМС України у Львівській обл.

У своїх заявах-анкетах позивачі покликаються на те, що у країні громадянської належності зазнали переслідувань через своє активне членство у політичній партії «Хізб ут-Тахрір Аль -Ісламі», в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман. ОСОБА_1 являється рядовим членом партії, повідомив, що в РФ він був засуджений згідно вироку Приволзького окружного воєнного суду від 22.02.2017р. до позбавлення волі умовно та покарання у вигляді штрафу у розмірі 150 тис. рублів. ОСОБА_2 є ученицею даної партії. Оскільки загальна ситуація з дотриманням прав людини в РФ після залишення її позивачами не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше переслідувався ОСОБА_1 , посилилась, вважають цілком обґрунтованими свої побоювання зазнати переслідувань у разі їх повернення до РФ. Окрім того, вказали, що згідно з інформацією, взятої з незалежних джерел, в РФ широко практикуються переслідування за ознакою віросповідання, зокрема, за віросповідання ісламу

ГУ ДМС України у Львівській обл. розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (наказ ГУ ДМС України у Львівській обл. № 153 від 11.07.2016р. «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»).

ОСОБА_1 надана довідка про звернення за захистом в Україні № 007963 від 31.07.2017р.

ОСОБА_2 надана довідка про звернення за захистом в Україні № 007967 від 07.08.2018р.

Управління Служби безпеки України у Львівській обл. у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській обл. та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивачів не може бути визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених співбесід з позивачами, ГУ ДМС України у Львівській обл. дійшло до висновку, що вказані громадяни РФ не підпадають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист. Вказані висновки та матеріали особових справ позивачів були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

Рішенням ДМС України № 378-18 від 22.10.2018р. громадянину РФ ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2018р. ГУ ДМС України у Львівській обл. повідомлено цього позивача щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 137 від 10.09.2018р.).

Рішенням ДМС України № 381-18 від 22.10.2018р. громадянці РФ ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2018р. ГУ ДМС України у Львівській обл. повідомлено позивачці щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 144 від 31.10.2018р.).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не подано належних доказів правомірності прийнятих рішень №№ 378-18, 381-18 від 22.10.2018р., а встановлені судом фактичні обставини справи спростовують висновки відповідача про відсутність передбачених п.13 ч.1 ст.1 Законом України № 3671-VІ від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Згідно фактичних обставин справи в разі повернення позивачів у РФ їм буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Така підстава підпадає під перелік підстав для надання додаткового захисту згідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Побоювання позивачів зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов`язані із їх діяльністю як членів міжнародної ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір Аль - Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. терористичною організацією із забороною її діяльності на території РФ.

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. При цьому, в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Аналізуючи ситуацію з правами людини в РФ, суд прийшов до висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в РФ після залишення її позивачами не покращилася, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

Відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в РФ й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні громадянської належності в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, правильно по суті вирішивши справу, суд помилково застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент спірних відносин), а також нормами міжнародного права.

Зокрема, нормами вказаного Закону встановлено, що:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1);

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 ст.1);

не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні (абз.4 ч.1 ст.6);

за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10).

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.2012р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Під час судового розгляду з`ясовано, що основною причиною, через яку позивачі змушені були покинути країну свого проживання РФ та шукати іншу безпечну країну, є намагання врятувати своє життя.

Виїзд з країни громадянської належності, зі слів шукачів захисту, відбувся через кримінальне переслідування на території країни громадянської належності їхню участь у забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір»

Зокрема, 25.03.2016р. ОСОБА_1 було затримано представниками правоохоронних структур країни громадянської належності. В подальшому, він утримувався в слідчому ізоляторі № 1 (РФ, Тюменська обл., Ханти-Мансійський автономний округ, м.Нижньовартовськ). В країні громадянської належності позивача було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.205.5 (тероризм), ч.1 ст.282 (екстремізм) КК РФ. Вироком Приволзького окружного військового суду від 22.02.2017р. позивачу визначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 150000 російських рублів та п`яти років позбавлення волі умовно. За результатами розгляду апеляційної скарги представників прокуратури РФ, 27.07.2017р. судовою колегією у справах військовослужбовців Верховного Суду РФ шукачеві захисту було замінено умовний строк відбування покарання на реальний.

Із протоколів співбесід із ОСОБА_2 слідує, що у країні громадянської приналежності її переслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що вона та її чоловік являються членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», до якої вона вступила в 2012 році. Прибути в Україну заявницю змусило те, що в Росії на її чоловіка завели кримінальну справу за ст.282-екстремізм та 205.5 ч.2-участь в терористичній організації.

Позивачка являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка тільки в РФ визнана незаконною і терористичною.

Таким чином, причиною виїзду позивачів з РФ стало кримінальне переслідування подружжя за статтями 282.2 (екстремізм) і 205.5 (тероризм) КК РФ а саме: за участь у міжнародній організації «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), яка у РФ визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена. У зв`язку з цим за місцем проживання позивачів у РФ проводяться обшуки, їх оголошено в розшук.

З відкритих джерел інформації, а також з пояснень свідків судом першої інстанції встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль- Каїді » та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд першої інстанції вірно врахував, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Управління СБ України у Львівській обл. за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивачі не може бути визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто їх членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в РФ, які узгоджуються з доводами позивачів, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та мають цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Росії.

Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» судом першої інстанції не встановлено.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачі потребують захисту в Україні, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваних рішень ДМС про відмову в наданні їм відповідного статусу.

З матеріалів особових справ та спірних рішень вбачається, що відповідачі не надали належної оцінки вищевказаним фактам стосовно позивачів, що вказує на неповне дослідження наявності у позивачів підстав для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.

З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідачі належним чином не дослідили та не проаналізували інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в РФ й не спростували можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття спірних рішень від 22.10.2018р. про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

У своїй сукупності наведені обставини свідчать про неповноту вивчення ГУ ДМС України у Львівській обл. фактів та документів при розгляді заяв громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недотримання відповідачами вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак рішення ДМС України №№ 378-18, 381-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не ґрунтуються на вимогах закону.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, при цьому фактично задовольнив заявлений позов частково, оскільки зобов`язав ДМС України вирішити питання про визнання громадянин РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень № 378-18 від 22.10.2018р. та № 381-18 від 22.10.2018р.

Також вимога позивачів щодо визнання протиправними дій відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження спірних рішень залишилася невирішеною.

Стосовно вирішення цих вимог колегія суддів враховує наступне.

Під час вирішення питання щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства, однак не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивачів колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням цих міркувань колегія суддів вважає, що в цій частині слід зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 378-18 та 381-18 від 22.10.2018р.

Щодо доводів позивачів в частині нероз`яснення причин відмови та порядку оскарження спірних рішень колегія суддів зазначає про відсутність порушень з боку відповідачів стосовно нероз`яснення причин відмови та порядку оскарження спірних рішень, оскільки повідомлення №№ 143, 144 від 31.10.2018р. про прийняття таких рішень чітко роз`яснено порядок та строки їх оскарження.

За наведених обставин заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив розглядуваний спір, однак помилково застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, через що оскаржуване рішення суду слід змінити, виклавши його резолютивну частину в новій редакції.

В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ДМС України.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019р. в адміністративній справі № 1340/5188/18 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 378-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 381-18 від 22.10.2018р. про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами їх розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 378-18 та 381-18 від 22.10.2018р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

Понесені Державною міграційною службою України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 09.10.2019р.