Справа № 340/2207/19
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Кропивницький Справа № 340/2207/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Казанчук Г.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправними рішення й бездіяльність, а також зобов`язання вчинити певні дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

Адвокат Громко Анатолій Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Кіровоградській області щодо обліку та невиплати частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України у Кіровоградській області щодо невиплати частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Кіровоградській області виплатити невиплачену частину належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач - тимчасово переміщена особа та перебуває на обліку у відповідача, як пенсіонер після переводу з іншого УПФ України з січня 2018 року. Позивач не отримувала пенсію, яка є єдиним джерелом існування з 01.01.2015 р. по 31.03.2018 р. Протоколом засідання Комісії від 14.02.2018 року №3 прийнято рішення про поновлення виплати пенсії позивачу, загальна сума неотриманої позивачем пенсії за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2018 р. становила 51712,42 грн. Пенсію 21364,32 грн. позивачу виплачено, а пенсію у сумі 30348,10 грн. позивачу виплачено не було з посиланням на те, що з урахуванням внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року за №335 змін до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо невиплати решти частини пенсії протиправною.

Ухвалою суду від 09.09.2019 р. позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що згідно з протоколом засідання Комісії від 14.02.2018 року № 3 прийнято рішення про поновлення виплати позивачу пенсії та з 24.01.2018 року позивачу було розпочато виплату неотриманої пенсії за період з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року. Пенсію в розмірі 21 364,32 грн. позивач отримала в квітні 2018 року. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що решта суми недоотриманої пенсії позивача складає 30348,10 грн., остання є нарахованою (облікованою) та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, проте такий Порядок Урядом поки що не прийнято. Враховуючи викладене, представник зазначає, що Головне управління діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. На підставі викладеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.26-27).

Представником позивача до суду подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого із відзивом відповідача не погоджується. Зазначає, що обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву доводів позовної заяви не спростовують. Тобто, як зазначає представник позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні, але не виплаті частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн. через не прийняття КМУ окремого порядку. Відтак, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі (а.с.68-70).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 12.06.2001р. Старобешівським РВ УМВС України в Донецькій області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.7-9).

Відповідно до довідки від 23.04.2018 р. №/375 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач є внутрішньо переміщеною особою (а.с.11).

ОСОБА_1 є пенсіонером та перебуває на обліку в Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, що підтверджується матеріалами її пенсійної справи (а.с.30-67).

24.01.2018 р. та 23.04.2018 р. позивач зверталась до відповідача із заявами про запит на отримання її пенсійної справи (а.с.36, 45).

Розглянувши вищенаведені звернення позивача, ГУ ПФУ в Кіровоградській області направило лист-відповідь від 24.01.2019 р. №13/Ш-11, в якому зазначено про те, що протоколом засідання Комісії від 14.02.2018 р. №3 прийнято рішення про поновлення виплати позивачу пенсії та з 24.01.2018 р. із урахуванням статті 46 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», загальна сума неотриманої пенсії за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2018 р. становила 51712,42 грн. Так як в квітні 2018 року позивачу було виплачено пенсію в розмірі 21364,32 грн. (13861,28 грн. - пенсія за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р., 1566,15 грн. - пенсія за квітень 2018 р., 1238, 44 грн. - частина суми невиплаченої пенсії, що не перевищує місячного розміру, 4698, 45 грн. - пенсія за період з 01.01.2018 р. по 31.03.2018 р.), сума недоотриманої пенсії становить - 30348,10 грн. (а.с.12). Дані обставини також підтверджені відповідачем у своєму відзиві по позов (а.с.26-27).

Спору щодо розміру суми заборгованості сторонами не зазначено.

Враховуючи наведене судом встановлено, що позивачу не здійснено виплату заборгованості з виплати пенсії в сумі 30348,10 грн.

Натомість, як вказано відповідачем, з урахуванням внесених постановою КМУ від 25.04.2018 р. №335 змін до Порядку №365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ. Тому сума пенсії, яку позивач не отримала (30348,10 грн.) облікована та буде виплачена одразу після прийняття КМУ відповідного порядку.

Отже спір виник у зв`язку своєчасно невиплатою позивачу суми нарахованої (облікованої) пенсії в сумі 30348,10 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.1 Закону України від 20.10.2014 р. № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Ст.2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Враховуючи наведені норми Закону, позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Як передбачено п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року за №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з наступними змінами та доповненнями, припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

П.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», з наступними змінами та доповненнями, комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Згідно з п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за № 365, з наступними змінами та доповненнями, повторне призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі у разі їх припинення відповідно до підпункту 4 пункту 12 цього Порядку можливе лише через шість місяців після такого припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення, передбачених законодавством. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено судом вище, недоплачена позивачу пенсія в розмірі 30348,10 грн. облікована пенсійним органом, однак не проведено її виплату у зв`язку з відсутністю відповідного порядку Кабінету Міністрів України.

Проте, суд не може погодитись із вищенаведеною бездіяльністю відповідача з огляду на наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за №1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закону №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, та обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 5 Закону № 1058-IV, цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

П. 9 ч.1 ст.16 Закону №1058-IV передбачено, що застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно із ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якого слідує що після поновлення виплати пенсії пенсіонеру територіальний орган Пенсійного фонду України зобов`язаний виплатити пенсіонеру суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, за минулий час у порядку, визначеному статтею 46 Закону № 1058-IV.

У свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як вже вище зазначено, порядок виплати пенсії, у тому числі й заборгованість по виплаті пенсії за минулий період, визначається виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

Суд зазначає, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що здійснивши нарахування (облік) позивачу пенсії за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2018 р., відповідач безпідставно, всупереч вимог статті 46 Закону № 1058-IV, не виплатив позивачу частину її пенсії у сумі 30348,10 грн., оскільки відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Таким чином, не виплачуючи позивачу нараховану пенсію, мотивуючи це відсутністю передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі, а встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Окрім того, у справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача, що полягала у не виплаті пенсії позивачу невиплати частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн. є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.

Водночас, з урахуванням викладеного, для відновлення порушеного права позивача на отримання пенсії, відповідача слід зобов`язати здійснити виплату пенсії позивачу за вказаний період у розмірі 30348,10 грн.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в якій позивач просить визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Кіровоградській області щодо обліку та невиплати частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн., суд зазначає наступне.

Розглядаючи справу та дослідивши всі надані сторонами матеріали, судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області не приймалось жодного окремого рішення щодо обліку та невиплати ОСОБА_1 частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн.

Так, в ухвалі про відкриття провадження від 09.09.2019 р. позивачу запропоновано конкретизувати першу позовну вимогу шляхом зазначення реквізитів оскаржуваного рішення, проте зазначені вимоги виконані не були та не зазначено про це і у відповіді на відзив.

В адміністративному порядку можуть бути оскаржені як рішення суб`єкта владних повноважень, так і його окремі дії.

В силу приписів п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно мати конкретні реквізити (як то номер, дату його видання, зміст тощо).

Так, згідно листа відповіді відповідача від 24.01.2019 р. №13/ш-11 Комісією було прийнято рішення від 14.02.2018 р. №3 про поновлення позивачу виплати пенсії з 24.01.2018 р. (а.с.12).

Водночас судом не встановлена наявність окремого рішення Головного управління ПФУ в Кіровоградській області щодо невиплати позивачу сум неотриманої пенсії.

За таких обставин позовна вимога щодо визнання протиправним рішення відповідача щодо обліку та невиплати частини заборгованості з виплати пенсії задоволенню не підлягає.

Згідно п. 5 ч. статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалою суду від 09.09.2019 р. ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

Відповідно до абз.2 ч.5 ст.139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

По даній справі документально підтверджених судових витрат судом не встановлено.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, 7 а, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25009, ) про визнання протиправними рішення й бездіяльність, а також зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного Фонду України у Кіровоградській області щодо невиплати ОСОБА_1 частини належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн. - протиправною.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області виплатити ОСОБА_1 невиплачену частину належної їй пенсії у сумі 30348,10 грн.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295-296 та пунктом 15.5 Перехідних положень цього Кодексу.

Згідно з оригіналом

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук