Справа № 420/4078/19
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4078/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М. розглянувши в порядку письмовому проваджені за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 тимчасово перебуває за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської митниці ДФС (65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-а, ) про визнання дій протиправними та скасування картки відмови,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Одеської митниці ДФС, в якому просить:

- визнати протиправними дії головного державного інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС України ОСОБА_3 О.А. щодо складання картки відмови, та відмови йому у перетині державного кордону на його особистому транспортному засобі «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за № UA 500410/2019/00154;

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.05.2019 року перетинав державний кордон на в`їзд в Україну через пункт пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган-Первомайськ», під час перетину, державним інспектором митного поста позивачу відмовлено у прийнятті митної декларації та складено картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA 500410/2019/00154. В результаті чого, позивачу відмовлено в пропуску через митний кордон України автомобіля «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позивач вважає вказану картку відмови головного державного інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 15.07.2019 року позов залишено без руху, у зв`язку з необхідністю доплатити судовий збір та уточнити позовні вимоги у відповідності до приписів ст. 5 КАС України.

29.07.2019 року (вх. № 27153/19) до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою судді від 06.08.2019 року позивачу продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви, викладених в ухвалі суду від 15.07.2019 року.

08.08.2019 року (вх. № 28439/19) від позивача на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до ухвал судді від 15.07.2019 року та 06.08.2019 року.

13.08.2019 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та встановлено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

09.09.2019 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву (вх. № 32132/19), зі змісту якого вбачається, що Одеська митниця ДФС під час прийнятті картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 29.05.2019 року діяла у відповідності до вимог законів та інших нормативно-правових актів України, не порушувала права та законні інтереси позивача, а тому на їх думку відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

16.09.2019 року (вх. № 33207/19) від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає твердження відповідача про застосування до нього статусу резидента України протиправним, посилання на те, що його транспортний засіб є транспортним засобом комерційного призначення невірним. Також, позивач не погоджується з вказаним у картці відмови факту, що він в`їжджав на територію України з метою прохідного транзиту.

23.09.2019 року (вх. № 34289/19) відповідачем подано до суду заперечення, згідно змісту якого, відповідач не погоджується з аргументами, викладеними у відповіді позивача на відзив, посилаючись на норми Митного кодексу України, вважає позивача резидентом України, та стверджує, що позивач повинен був внести на рахунок органу доходів і зборів, грошову ставку в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезені транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши представлені у справі докази у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Молдова, місце реєстрації та постійного проживання в Республіки Молдова: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина Молдови № НОМЕР_3 , виданим 29.10.2003 року з терміном дії до 05.11.2024 року та паспортом громадянина Республіки Молдова для виїзду за кордон № НОМЕР_4 виданий 27.09.2016 дійсний до 27.09.2023 року.

Між позивачем та громадянкою України ОСОБА_4 , 08.11.2014 року зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 .

26.06.2018 року, позивачем отримано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 , згідно якої місцем реєстрації зазначено: АДРЕСА_2 .

На протязі 2018 та 2019 років, позивач неодноразово приїздив до України з Республіки Молдова на певний час та виїздив з України до Республіки Молдова, що підтверджується дата-штампами у закордонному паспорті, на автомобілі «Ford Nondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_7 , виданого 10.02.2011 року, належить ОСОБА_5 . Вказаним автомобілем, позивач користується на підставі доручення від 12.07.2018 року, в якому передбачено право виїзду за кордон.

29.05.2019 року позивач, на вказаному автомобілі перетинав державний кордон на в`їзд в Україну, через пункт пропуску для автомобільного сполучення «Кучурган-Первомайськ». Під час перетину державного кордону, головним державним інспектором митного посту «Кучурган» Одеської митниці ДФС України ОСОБА_6 відмовлено позивачу у прийнятті митної декларації та складено картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (картка відмови) № 500410/2019/00154.

У вказаній картці відмови зазначено, що рішення про відмову в пропуску через митний кордон України транспортного засобу, прийнято у зв`язку із не внесенням на рахунок органу доходів і зборів, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні транспортного засобу на митну територію України з метою вільного обігу, при переміщені громадяниномрезидентом транспортного засобу особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України відповідно до ч. 1 ст. 381 МК України.

Вважаючи вказану картку відмови протиправною, та такою, що підлягає скасуванню, позивач оскаржив її до суду, шляхом подання даного позову.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Митного кодексу України законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № 500410/2019/00154, позивач в`їжджав на територію України на автомобілі «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , комерційного призначення.

У відповідності до пункту 59 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України, транспортні засоби комерційного призначення - будь-яке судно (у тому числі самохідні та несамохідні ліхтери та баржі, а також судна на підводних крилах), судно на повітряній подушці, повітряне судно, автотранспортний засіб (моторні транспортні засоби, причепи, напівпричепи) чи рухомий склад залізниці, що використовуються в міжнародних перевезеннях для платного транспортування осіб або для платного чи безоплатного промислового чи комерційного транспортування товарів разом з їхніми звичайними запасними частинами, приладдям та устаткуванням, а також мастилами та паливом, що містяться в їхніх звичайних баках упродовж їхнього транспортування разом із транспортними засобами комерційного призначення.

Згідно статті 1 Закону України «Про Митний тариф України» митний тариф України є невід`ємною частиною цього Закону та містить перелік ставок загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України і систематизовані згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), складеною на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів.

Відповідно пункту 60 ч. 1 ст. 4 МК України, транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Як встановлено судом, у відповідності до Закону України «Про митний тариф України», транспортний засіб «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відноситься до товарних позицій 8702 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, та за таких підстав підпадає під дію п. 60 ч. 1 ст. 4 МК України та відповідає транспортним засобам особистого користування.

Крім того, у вказаній картці відмови вказано, що позивач в`їжджав на територію України на автомобілі «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою прохідного транзиту через митну територію України.

Статтею 90 МК України, передбачено, що транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 91 МК України, митний режим транзиту застосовується до товарів, які переміщуються прохідним транзитом від пункту ввезення (пропуску) на митну територію України до пункту вивезення (пропуску) за межі митної території України (у тому числі в межах одного пункту пропуску через державний кордон України).

Відповідно до ст. 103 МК України, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Беручи до уваги, що позивачем пред`явлено відповідачу посвідку на постійне проживання в Україні, в якій в наявності відмітка про місце його реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , при цьому повідомлено, що ціль його візиту - відвідування його дружини ОСОБА_7 та в подальшому відвідування батька його дружини ОСОБА_8 , який станом на 29.05.2019 знаходився на лікуванні після проведення хірургічної операції в Університетській клініці ОНМУ, з чого, слідує, що митний режим необхідно вважати - тимчасове ввезення транспортного засобу на митну території України, а не в режим транзиту.

В подальшому, із зазначеної картки відмови вбачається, що позивач, являючись резидентом в Україні мав здійснювати оформлення транспорту на в`їзд на підставі ч. 1 ст. 381 MК України як для громадян-резидентів після сплати всіх митних платежів, які підлягають сплаті при ввезенні автомобіля особистого користування «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на митну територію України, з метою вільного обігу.

Зазначена позиція відповідача, що позивач являється резидентом України, також не ґрунтується на нормі Закону, виходячи з наступного.

Позивачем, при перетині кордону пред`явлено відповідачу наступні документи: паспорт громадянина Республіки Молдови, в якому зазначене місце реєстрації та постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , закордонний паспорт Республіки Молдови, в якому наявні дата-штампи в`їзду та виїзду з України, з яких вбачається, що на території України позивач перебуваю менше часу, аніж на території Республіки Молдови.

Позивач, як вбачається з матеріалів справи, займається приватною діяльність на території Республіки Молдова, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи в якості індивідуального підприємця серії АІ 0065219 від 25.06.2018 року, патентом на зайняття підприємницькою діяльністю по спеціальному податковому режиму серії ПР НОМЕР_8 1902035, патентом на зайняття підприємницькою діяльністю серії МП № 1612058, також відповідно до довідки ДФС доходів на території України позивач не має.

Пунктом 50 частини 1 статті 4 МК України визначено, що резидентами є фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

У відповідності п. 45 ч. 1 ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Отже, зазначеною нормою встановлено обов`язкові умови для визначення резиденції для України за постійним місцем проживання: проживання на території України не менш одного року; відсутність постійного місця проживання на території інших держав, окрім України; намір проживати на території України протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою; не мати в Україні службових обов`язків або зобов`язань за договором.

Положеннями ст. 4 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка ратифікована Законом України № 134/96-ВР від 23.04.1996, в яких зазначено, що:

- при застосуванні цієї Угоди вираз "резидент однієї Договірної Держави" означає особу, яка за законодавством цієї Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі місця проживання, постійного місця перебування, місцезнаходження керівного органу, місця реєстрації або іншого аналогічного критерію. Цей термін, разом з тим не виключає особу, яка піддягає оподаткуванню в цій Державі, тільки якщо ця особа одержує доходи з джерел в цій Державі або стосовно майна, що в ній знаходиться;

- у випадку, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Держав, її становище визначається відповідно до таких правил:

a) вона вважається резидентом Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Держави, де вона має більш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів);

b) у разі, коли Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає;

c) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Держави, національного особою якої вона є;

d) якщо вона є національною особою обох Договірних Держав або коли вона не є громадянином жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують питання оподаткування такого резидента за взаємною згодою.

- у випадку, коли відповідно до положень пункту 1 особа, що не є фізичною особою, є резидентом обох Договірних Держав, вона вважається резидентом Договірної Держави, де розміщений її фактичний керівний орган.

Тобто, норми митного законодавства, не пов`язують визначення резиденції для України за постійним місцем проживання виключно з посвідкою на постійне проживання в Україні, як про це зазначає відповідач, а чітко вказують, які елементи повинні бути доведені при визначенні такого статусу і відсутність хоча б одного з них виключає такий статус.

Саме тому висновки відповідача, про те, що в даній ситуації до уваги береться лише наявність Посвідки, суд не визнає законними, оскільки дана норма дає лише визначення самої посвідки як документу, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні, однак не встановлює факту саме постійного місця проживання в Україні й не виключає такого постійного місця проживання в іншій державі та самого ж визначення постійного місця проживання даний нормативно-правовий акт не дає.

Із зазначеної картки відмови вбачається, що відповідач, стверджує та роз`яснює, вимоги виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення: внесення на рахунок органу доходів і зборів, грошової застави в розмірі митних платежів, що піддягають сплаті при ввезенні транспортного засобу на митну територію України з метою вільного обігу, при переміщені громадянином-резидентом транспортного засобу особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України відповідно до ч. 1 ст. 381 МК України.

Вказане твердження відповідача суперечить нормам митного законодавства і в даному випадку при ввезенні позивачем автомобіля особистого користування «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 на митну територію України з метою вільного обігу, враховуючи що він не є резидентом України, повинні застосовуватися норми передбачені ч. ч. 1, 2 ст. 380 МК України, в яких зазначено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом та не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X МК України. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.

Крім того, суд зазначає, що сам факт неодноразового перетинання позивачем кордону у режимі тимчасового ввезення на автомобілі з посвідкою про постійне проживання в Україні датованою ще 26.06.2018 з метою відвідати дружину, при цьому митним органом ці факти жодного разу не визнавались порушеннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дії головного державного інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС України ОСОБА_9 .А. щодо складання картки відмови, та відмови позивачу у перетині державного кордону на його особистому транспортному засобі «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , слід задовольнити.

За приписами ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до приписів ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 72-77, 94, 139, 241-246, 250, 251, 293, 295 КАС України, суд-,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС про визнання дій протиправними та скасування картки відмови - задовольнити.

Визнати протиправними дії головного державного інспектора митного поста «Кучурган» Одеської митниці ДФС України Тукбаєва О.А. щодо складання картки відмови, та відмови ОСОБА_10 у перетині державного кордону на його особистому транспортному засобі «Ford Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за № UA 500410/2019/00154.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Токмілова

.