Справа № 580/1624/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1624/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.07.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якій просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018) із врахуванням додаткового стажу, актуального курсу гривні до російського рубля, із заробітку з урахуванням північної надбавки та районного коефіцієнту;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 09 березня 2019 року, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018) із урахуванням додаткового стажу, актуального курсу гривні до російського рубля, із заробітку з урахуванням північної надбавки та районного коефіцієнту.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11.07.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09.03.2019 позивач звернувся до Монастирищенського відділу обслуговування населення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою, в якій просив призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та просив врахувати про призначенні пенсії середню заробітну плату по Україні за три останні роки (2016, 2017, 2018 р.) перед призначенням пенсії, врахувати додатковий стаж, актуальний курс гривні до російського рубля, та врахувати заробітну плату з урахуванням північної надбавки та районного коефіцієнту.

Проте, листом від 18.03.2019 № 26560/02-14, Монастирищенським відділом обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області позивача повідомлено про те, що йому призначалась пенсія за вислугою років, виплату якої припинено у зв`язку із виходом на роботу за спеціальністю, його переведено з одного виду пенсії на інший. Відповідно, пенсія за віком має виплачуватись в розмірі, розрахованому на підставі даних, які знаходяться в пенсійній справі, а також - одержаних органами Пенсійного фонду.

09.03.2019 ОСОБА_1 звернувся до Монастирищенського відділу обслуговування населення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою, в якій просив надати відповідь чи включенні до складу заробітку районний коефіцієнт та північна надбавка при нарахуванні йому пенсії 16.12.2014.

Листом від 11.05.2019 № 26560/02-14, Монастирищенським відділом обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області позивача повідомлено про те, що при визначенні заробітку для обчислення пенсії районний коефіцієнт та північна надбавка за роботу в районах Крайньої півночі та районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за періоди роботи після 01.01.1992 не враховується, а тому, при призначенні пенсії з 16.12.2014 районний коефіцієнт та північна надбавка не були включені до заробітку.

Вважаючи зазначені дії відповідача неправомірними, позивач звернувся з до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з наступного:

- оскільки позивач вже отримував пенсію призначену, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», за наслідками розгляду заяви, вирішувалось питання не про первинне звернення за призначенням пенсії, а про перехід з одного виду пенсії на інший вид; жодних норм, які б визначали порядок переведення з одного виду пенсії на інший, в разі, якщо такі пенсії призначаються відповідно до інших законів, чинним законодавством України непередбачено;

- ч. 3 ст. 96 Закону № 1480, передбачено, що при вибутті таких осіб за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлений, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але в виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону; посилання позивача на Угоду про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, суд відхилив, зважаючи на те, що цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, і відповідно, заробіток за такий період також підлягає включенню при обчисленні пенсії.

Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи слідує, що 16.12.2014 позивачу призначено пенсію за вислугу років, відповідно до положень п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівникові освіти, розмір якої обчислено за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням страхового стажу - 36 років 5 місяців.

05.09.2017 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про працевлаштування з 04.09.2017 на посаду, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, а тому, з 04.09.2017 виплату пенсії призупинено.

Надалі, 18.03.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме, за віком, відповідно до Закону України від «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується наявною в справі копією відповідної заяви від 18.03.2019. (а.с. 49)

Згідно з приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Колегія суддів враховує, що раніше позивачу було призначено пенсію відповідно до положень п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівникові освіти (не була призначена довічно), який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням іншого виду пенсії з настанням пенсійного віку - за віком, відповідно до Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернувся вперше. Тобто, мало місце призначення іншого виду пенсії, а не переведення з одного виду пенсії, на інший.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при переведенні з одного виду пенсії на інший враховується заробітна плата (дохід) із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії, лише за бажанням особи.

Однак, жодних доказів щодо висловлення бажання позивачем на застосування даного показника не надано та матеріали справи не містять. Наявна в матеріалах справи заява позивача про призначення пенсії від 09.03.2019 (а.с. 13) підтверджує наміри (бажання) ОСОБА_1 на призначення пенсії за віком, а не перехід з одного виду пенсії на інший, на противагу зазначеному в бланку пенсійного органу від 18.03.2019, в якому відповідач трактував заяву позивача, як перехід на інший вид пенсії. (а.с. 49)

Колегія суддів вважає, що оскільки пенсія позивачу, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мала призначатися вперше, отже для її розміру мають застосовуватися формули, які використовуються при призначенні пенсії вперше за цим законом, а не формули, які використовуються при переведенні з одного виду пенсії, на інший. Крім того, попередня пенсія позивачу була призначена тимчасово, на противагу пенсії за віком.

Таким чином, при обрахунку пенсії позивача, відповідач повинен був застосувати ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із врахуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018).

Колегія суддів наголошує на тому, що на момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», були чинними. Цей закон не скасований Верховною Радою України, його положення не визнавалися неконституційними або незаконними і на сьогодні.

Крім того, ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не передбачено такого виду пенсії, як пенсія за вислугу років (яку отримував раніше позивач). Разом з тим, ч. 3 ст. 45 зазначеного Закону, як вже зазначалось раніше, регламентує порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом у постановах від 18.01.2019 у справі № 562/557/17, від 07.02.2019 у справі № 33638/18, від 24.07.2019 у справі № 266/3680/16-а.

Виходячи з викладеного, висновки суду першої інстанції, зазначені в оскаржуваному рішенні щодо застосування положень ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при переведенні з одного виду пенсії на інший, з необхідністю застосування показника середньої заробітної плати (доходу), який враховується під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії, не знайшли свого підтвердження та не грунтуються на нормах Закону.

В частині висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію з урахуванням актуального курсу гривні до російського рубля, із заробітку з урахуванням північної надбавки та районного коефіцієнту, колегія суддів зауважує наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Заробітна плата для обчислення пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій від 03.08.1972 № 590 та Закону СРСР від 15.05.1990 № 1480-1 «Про пенсійне забезпечення громадян в СРСР», особам, які проживали у районах, де до заробітної плати робітників і службовців встановлено районні коефіцієнти, при призначенні пенсії враховувалася фактична заробітна плата, обчислена із застосуванням районного коефіцієнта та північної надбавки.

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться па підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 78 діючого Закону № 1480 (діяв на той час), до заробітку для обчислення пенсії включаються псі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески.

Відповідно до підпункту «д» пункту 15 Інструкції «Про порядок утримання страхових внесків і використання коштів державного соціального страхування», затвердженої Постановою Президії ВЦРПС під 29.02,1960, в загальну суму заробітної плати, па яку нараховуються страхові внески, включалися процентні надбавки за роботу на Крайній Півночі і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також районний та поправочний коефіцієнт.

Проте, ч. 3 ст. 96 Закону № 1480, передбачено, що при вибутті таких осіб за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлений, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але в виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.

Положеннями ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, закріплює принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

При цьому, метою Угоди від 13 березня 1992 року, є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно з частинами другою та третьою ст. 6 цієї Угоди, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються в трудовий стаж.

Слід зазначити, що апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що неврахування відповідачем при розрахунку пенсії сум районного коефіцієнту та північної надбавки при визначенні розміру заробітної плати, яку отримував позивач, суперечить положенням Угоди про гарантії прав громадян - держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 на отримання гарантованої міжнародною Угодою пенсії в більшому розмірі. Відповідно, до Конституції України та чинного законодавства України, міжнародна угода, ратифікована Верховною Радою України має перевагу над чинним законодавством України, в тому числі і в галузі пенсійного забезпечення.

Статтею 3 Угоди від 13.03.1992, також передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Статтею 3 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 передбачено, що при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства Російської Федерації.

Відповідно до положень статті 14 Федерального закону Російської Федерації від 17.12.2001 № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в Російській Федерації», фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості особам, які проживають в районах Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостях, збільшується на відповідний районний коефіцієнт, який встановлюється Урядом Російської Федерації залежно від району (місцевості) проживання, на весь період проживання зазначених осіб у цих районах (місцевостях). При переїзді громадян на нове місце проживання в інші райони Крайньої Півночі і прирівняні до них місцевості, в яких встановлено інші районні коефіцієнти, фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається з урахуванням розміру районного коефіцієнта за новим місцем проживання.

При виїзді громадян за межі районів Крайньої Півночі і прирівняних до них місцевостей на нове місце проживання, фіксований базовий розмір страхової частини трудової пенсії по старості визначається відповідно до пунктів 2 - 5 цієї статті (тобто без урахування районного коефіцієнта).

Аналогічні положення закріплені і в частині третій статті 96 Закону № 1480-І, відповідно до якої при вибутті осіб, які проживають у районах, де до заробітної плати встановлено районні коефіцієнти, за межі районів Крайньої Півночі чи прирівняних до них районів, у райони, де коефіцієнт до заробітної плати не встановлено, пенсія за їх вибором обчислюється в такому ж порядку, але з виключенням з фактичного заробітку виплат за районними коефіцієнтами, або із заробітку, обчисленого відповідно до статей 76 та 78 цього Закону.

Колегія суддів зазначає, що ні Законом № 1058-IV, ні Законом № 1788-XII не передбачено включення в заробітну плату північної надбавки та районного коефіцієнту.

Отже, необґрунтованими є посилання позивача на норми Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних Держав в області пенсійного забезпечення, оскільки в даній Угоді регулюється питання зарахування трудового стажу, а не визначення розміру заробітної плати для обчислення, перерахунку пенсії, про що вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Аналогічний правовий висновок міститися, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 № 345/4316/16-а, від 16.07.2019 у справі № 348/1724/17.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови у врахуванні при визначенні розміру пенсії, районного коефіцієнту та північної надбавки, які отримував позивач, є правомірними та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства, а тому, підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та проаналізувавши наведені вище законодавчі норми, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи апеляційної скарги частково дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвели до помилкового вирішення справи в частині позовних вимог, а тому, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з приписами ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. (ч. 3 ст. 139 КАС України)

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч. 6 ст. 139 КАС України)

Постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. (п. п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України)

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (перша та апеляційна інстанції) підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно задоволеним позовним вимогам (в суді першої інстанції - 384,20 грн. (1/2 позовних вимог) + в суді апеляційної інстанції - 576,30 грн. (1/2 вимог).

Керуючись ст. ст. 132, 139, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.07.2019 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій та зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 09 березня 2019 року, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018) - скасувати.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 09 березня 2019 року, відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузях економіки України за останні 3 роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (2016, 2017, 2018).

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11.07.2019 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 50 коп.) судових витрат.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

В.В. Кузьменко