Справа № 826/10841/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Епель О.В. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Північного Київського територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати дії суб`єкта владних повноважень - Північного Київського територіального управління Національної гвардії України щодо відмови у перерахунку призначеної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби протиправними;

- зобов`язати Північне Київське територіальне управління Національної гвардії України перерахувати призначену ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби з урахуванням розміру грошового забезпечення за жовтень 2017 року, а саме з суми 49 421 (сорок дев`ять тисяч чотириста двадцять одна) грн. 87 коп. та виплатити різницю з урахуванням вже виплаченої суми.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2019 року у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що спірну щомісячну додаткову грошову винагороду необхідно включити до складу грошового забезпечення при обчисленні розміру одноразової допомоги при звільненні.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Внутрішніх військах України, а потім у Національній гвардії України.

Наказом відповідача від 24 жовтня 2017 р. № 232 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я.

В жовтні 2018 року відповідачем нараховано і виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 36 років військової служби, яка складає 260 141,40 грн.

Не погоджуючись з розміром одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати відповідної допомоги, з урахуванням вже виплаченої суми.

За результатами розгляду наведеної заяви, відповідач листом від 14 травня 2018 року № 1/17-826-Т-8 повідомив позивача про відсутність правових підстав для перерахунку виплаченої допомоги чи доплати.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у перерахунку призначеної одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби протиправними, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною четвертою статті 9 даного Закону визначено, що розмір грошового забезпечення встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду (далі - винагорода) для окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Частиною 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2018 року відповідачем нараховано і виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 36 років військової служби у розмірі 260 141,40 грн.

Вказані обставини підтверджуються довідкою про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (а.с 22).

На думку позивача, розмір виплаченої йому одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення є заниженим, так як при її обрахунку до суми місячного грошового забезпечення безпідставно не враховано отримані суми щомісячної додаткової грошової винагороди та компенсації невикористаної відпустки.

Так, порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які займають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах, підрозділах і загонах, вищих навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, установах та закладах Національної гвардії України, щомісячної додаткової грошової винагороди визначає Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.01.2015 № 72, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за № 108/26553 (далі - Інструкція).

Пунктом 11 Інструкції встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, з наведенного слідує, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294) зазначено: установити, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 25 до Постанови № 1294 визначено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ, до яких щомісячна додаткова грошова винагорода не включена.

Таким чином, врахування посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавки за класну класифікацію та премії при обрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби відповідає змісту додатку 25 до Постанови № 1294.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 та Інструкцією № 72, має тимчасовий характер та не підлягає включенню до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

В ухвалі від 23 січня 2018 року у справі № К/9901/5409/19 ( 522/15648/16а) Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначив, що: «щомісячна грошова винагорода, яка передбачена постановою №889 та вищезазначеною Інструкцією, має тимчасовий характер, оскільки, виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира військової частини або вищого командира залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, а тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільнення з військової служби».

Колегія суддів зазначає, що винагорода, встановлена Постановою №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий характер виплати, оскільки виплачується за умови наявності передбачених для її виплати коштів у фонді грошового забезпечення і лише тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у Постанові № 889. Така винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 05.06.2019 р. у справі №815/4500/17 та від 26.06.2019 р. у справі №826/7920/17.

У той же час, виплата цієї винагороди може бути періодичною, оскільки, залежить від порядку й умов, які нормативно визначені за розпорядником коштів, зокрема, щомісячна її виплата можлива за умови перебування військовослужбовця на військовій службі, однак вона не включається до переліку складових грошового забезпечення, з яких обчислюється розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Тобто, виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів.

Також, згідно висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеному в постанові від 26 червня 2019 року по справі №826/7920/17: « … виплата винагороди може бути періодичною, оскільки залежить від порядку й умов, які нормативно визначені за розпорядником коштів, зокрема, щомісячна її виплата можлива за умови перебування військовослужбовця на військовій службі, однак вона не включається до переліку складових грошового забезпечення, з яких обчислюється розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що, в даному випадку, відсутні правові підстави для включення щомісячної додаткової грошової винагороди та компенсації невикористаної відпустки до грошового забезпечення позивача при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні, а отже, відповідач, відмовляючи у здійсненні такого перерахунку, діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених законодавством, яке діяло на момент вчинення ним оскаржуваних дій (відмови у включенні щомісячної додаткової грошової винагороди та компенсації невикористаної відпустки до грошового забезпечення при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби).

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 01 березня 2018 року № 761/17387/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 р. №21-70а15, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, дані судові рішення ухвалені Верховним Судом України за інших обставин справи та правовідносин, а тому, викладені в них висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у даній справі.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Епель О.В. Ісаєнко Ю.А.
Повний текст постанови виготовлено 15.10.2019 року.