Справа № 826/8678/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8678/17 Суддя першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ у Деснянському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.03.2017 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.07.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем у ході перевірки не було надано запитуваних контролюючим органом документів, а ті, що надані до суду, не підтверджують реальність здійснення господарських операцій, у тому числі з огляду на технічну та фізичну спроможність контрагента ФОП ОСОБА_2 забезпечити виконання умов договорів.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що наданими до матеріалів справи документами підтверджується реальність і товарність здійснення господарських операцій з ПП «Фірма «Обрій», що було безпідставно залишено поза увагою суду. Підкреслює на неврахуванні судом першої інстанції принципу персональної відповідальності платника податків.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.10.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що повністю погоджується з висновками і мотивами, наведеними у рішенні суду першої інстанції, додатково зазначаючи про те, що ПП «Фірма «Обрій» не мала виробничих і трудових ресурсів для виконання господарських зобов`язань перед ФОП ОСОБА_2 . Крім того, ГУ ДФС у м. Києві подано заяву про заміну ДПІ у Деснянському районі правонаступником - ГУ ДФС у м. Києві.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що лютому 2017 року працівниками ДПІ у Деснянському районі на підставі пп. 78.1.1, 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наказу від 01.02.2017 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку на додану вартість по фінансово-господарським відносинам з ПП «Фірма «Обрій» за червень - липень 2015 року.

У ході перевірки встановлено відсутність об`єктів оподаткування по операціях з придбання товарів (робіт, послуг) у підприємства постачальника, а саме - ПП «Фірма «Обрій». У зв`язку з чим ФОП ОСОБА_2 . встановлено неправомірне визначення сум податкового кредиту при придбанні товарів/послуг від вищезазначеного контрагента-постачальника, чим порушено п. 188.1 ст. 188, пп. «а» п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України та занижено податок на додану вартість в загальній сумі 60 126,19 грн., у тому числі за червень 2015 року на суму 25 848,63 грн. та липень 2015 року на суму 34 277,56 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 20.02.2017 року №1585/26-52-13-06/ НОМЕР_1 (а.с. 7-14).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 27.03.2017 року прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 90 189,29 грн., у тому числі за основним платежем - 60 126,19 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 30 063,10 грн. (а.с. 16-17).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив, що первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій Позивачем на направлений у ході перевірки запит Відповідача надані не були, а ті, що додані до позовної заяви, не підтверджують реальність господарських операцій з огляду на неможливість забезпечення їх виконання ПП «Фірма «Обрій», що підтверджується даними податкової інформації ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставами для висновків про неправомірність формування податкового кредиту Відповідач визначив встановлену, на його думку, відсутність у контрагента Позивача трудових ресурсів та виробничих можливостей для виконання господарських операцій.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети.

Так, при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Разом з тим, такого, що набрав законної сили, вироку суду по кримінальній справі щодо ФОП ОСОБА_2 та/або ПП «Фірма «Обрій», Відповідачем як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, надано не було.

Водночас, судом першої інстанції не було враховано, що факт взаємовідносин з недобросовісним платником податків не може бути підставою для накладення відповідальності на добросовісного контрагента.

Приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 року у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене посилання суду першої інстанції на можливе порушення контрагентом Позивача - ПП «Фірма «Обрій» податкової дисципліни в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є, на переконання судової колегії, помилковими.

Судовою колегією враховується, що відповідно до п. 74.3. ст. 74 ПК України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової та митної політики.

Згідно п. 83.1 ст. 83 Податкового кодексу України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом (пп. 83.1.1); податкова інформація (nn.83.1.2); експертні висновки (пп.83.1.3); судові рішення (пп.83.1.4): податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи (пп. 83.1.6).

Тобто, під час проведення тих чи інших перевірок, контролюючий орган використовує податкову інформацію щодо платників податків для складання висновків щодо перевірок, оскільки при дослідженні реальності господарських операцій аналізу підлягає не тільки первинна документація, а й можливість та здатність учасників господарських операцій виконати свої зобов`язання в рамках тих чи інших угод.

Разом з тим, надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПП «Фірма «Обрій» і ФОП ОСОБА_2 27.07.2015 року та 17.06.2015 року були укладені договори поставки №27/07-15 та №17/06-15 (а.с. 18-19), предметом яких є передача ПП «Фірма «Обрій» у власність ФОП ОСОБА_2 автозапчастин.

На підтвердження отримання від ПП «Фірма «Обрій» товару Позивачем були надані копії видаткових накладних (а.с. 20-36), а факт оплати автозапчастин підтверджується копіями платіжних доручень (а.с. 37-53). При цьому, подальша реалізація та використання у своїй господарській діяльності з метою отримання прибутку згаданих запасних частин до автомобілів підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних та актів виконаних робіт (а.с. 85-154).

При цьому оскільки доказів направлення на адресу Позивача запиту від 28.09.2015 року №9465/10/26-52-17-01-53 про надання пояснень та їх документальних підтверджень матеріали справи не містять, а також відсутні в акті перевірки застереження про те, що у ході її проведення будь-які документи запитувалися у ФОП ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за необхідне надати ним належну правову оцінку з метою забезпечення виконання завдань адміністративного судочинства.

Дослідивши наявні матеріалах справи та згадані вище документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам, оскільки підтверджують придбання визначених у договорах товарів. Відтак, твердження суду першої інстанції про те, що вони не спростовують висновків контролюючого органу про безтоварність господарських операцій, є безпідставними.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Аналогічна позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи документи у розумінні приписів Закону про бухгалтерський облік є первинними документами, а тому підтверджують реальність виконання укладених Позивачем договорів.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

ДПІ у Деснянському районі не заперечувалося, що на момент виписування податкових накладних Позивачу контрагент останнього був зареєстрований у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності і платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у Відповідача не було.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у зв`язку з підтвердженням матеріалами справи реальності та товарності господарських операцій, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про безпідставність позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за можливе задовольнити заяву ГУ ДФС у м. Києві та допустити заміну ДПІ у Деснянському районі її правонаступником - ГУ ДФС у м. Києві, оскільки на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року №296 ДПІ у Деснянському районі було реорганізовано шляхом приєднання до ГУ ДФС у м. Києві, про що 01.10.2019 року вчинено відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ФОП ОСОБА_2 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 2 251,89 грн., сплачених згідно платіжного доручення від 06.07.2017 року №3046 на суму 901,89 грн. та платіжного доручення від 24.07.2019 року №353 на суму 1 350,00 грн.

Керуючись ст. ст. 52, 139, 242-244, 250, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Допустити заміну Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві її правонаступником - Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 27 березня 2017 року №.

Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 251 (дві тисячі двісті п`ятдесят одна) гривня 89 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 09» жовтня 2019 року.