Справа № 826/12875/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Собків Я.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві, відповідач), в якому просить (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог):

- зобов`язати відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 року по справі № 826/26599/15 шляхом скасування наказу ГУ ДФС у м. Києві від 10.11.2015 року №988-о "По особовому складу" та наказу від 10.11.2015 року №987-о "Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності", а також провести необхідні дії з виплати ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26 236,19 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 року по справі № 826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 року по справі № 826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 року по день винесення судового рішення по даній справі;

- стягнути з ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою (наданими правовими послугами) адвоката Жигалюк Ю.С. в сумі 13 340,00 грн.;

- зобов`язати начальника ГУ ДФС у м. Києві подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту, накласти штраф відповідно до вимог діючого законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДФС у м.Києві безпідставно не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, а відтак ОСОБА_1 має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/26599/15, а саме з 23.03.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 13.06.2019 р. адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.03.2017 р. у справі № 826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 р. у справі № 826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 р. по 05.04.2019 р. у розмірі 39 047,43 гривень. Зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві подати звіт про виконання судового рішення у десятиденний строк з дати набрання цим рішенням законної сили. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт подання відповідачем касаційної скарги на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 р. у справі № 826/26599/15 та заяви від 11.08.2017 р. про роз`яснення вказаної постанови в частині визначення періоду обрахування середнього заробітку судом першої інстанції, що на його думку відповідно до приписів ч. 4 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення повністю, а не лише в частині.

Оскільки, станом на 11.12.2018 р. заява відповідача не розглянута через перебування справи у Верховному суді, ГУ ДФС у м. Києві не може виконати рішення суду з незалежних від нього причин.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_1 вважає, що, подавши заяву про роз`яснення постанови у справі № 826/26599/15, відповідач зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування виконання рішення, що набрало законної сили 18.05.2017 р.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 р. у справі №826/26599/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 р., визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 10.11.2015 №988-о «По особовому складу» та від 10.11.2015 №987-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а також стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 236,19 грн.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтею 382 Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

В контексті зазначеного, суд першої інстанції, проаналізувавши предмет позову у цій справі в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі №826/22969/15 шляхом скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу» та наказу від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а також провести необхідні дії з виплати Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26236,19 грн., дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення (вказаної постанови від 23.03.2017 у справі № 826/22969/15).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №820/4261/18 (адміністративне провадження № К/9901/1062/19).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, треба зазначити, що суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Зі сказаного випливає, що спосіб захисту, який обрав позивач, не усуває юридичного конфлікту і не відповідає об`єкту порушеного права. У такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі, якщо суд визнав його порушеним. При розгляді вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не має права зобов`язати його виконати шляхом ухвалення нового судового рішення, бо це буде порушенням процесуальних норм Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема тих, що регулюють виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 643/11906/15-а (адміністративне провадження № К/9901/57997/18).

Крім того, наказом ГУ ДФС у м. Києві від 05.04.2019 № 596-о, зокрема, скасовано накази Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 10.11.2015 №988-о «По особовому складу» та від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

За таких умов, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2017 р. по справі № 826/22969/15 шляхом скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу» та наказу від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а також провести необхідні дії з виплати ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26 236,19 грн.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.03.2017 р. по справі № 826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 р. у справі № 826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 р. по день винесення судового рішення по даній справі, суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Разом з тим, суд зауважує, що з аналізу приписів статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що необхідною передумовою виконання рішення суду є наявність однієї з двох підстав - набрання рішенням законної сили або належність до категорії тих, які підлягають негайному виконанню.

Так, до категорії зазначених рішень, що підлягають негайному виконанню, в силу приписів статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, належать такі, предметом спору яких є поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Віднесення даної категорії спорів до переліку тих, рішення яких підлягають негайному виконанню, зумовлена необхідністю якнайшвидшого відновлення порушеного права позивача, що відбулося внаслідок незаконного звільнення особи із займаної посади. Відтак, термін «негайне», в даному випадку означає невідкладне, без будь-яких зволікань.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що законодавцем, у статті 236 Кодексу законів про працю України, підкреслена необхідність обов`язковості негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді, у вигляді настання негативних наслідків для відповідача у вигляді стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

На обов`язковість виконання судового рішення також вказує Європейський суд з прав людини. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 813/3644/16 (адміністративне провадження № К/9901/23063/18).

Враховуючи те, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.03.2017 р. у справі № 826/26599/15 позивача поновлено на посаді у відносинах публічної служби шляхом визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу», яким вирішено звільнити позивача з посади та податкової міліції в запас за п. 64 пп. «є» (за порушення дисципліни), остання підлягала негайному виконанню.

Поряд з цим, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 823/611/17 (адміністративне провадження № К/9901/17405/18).

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із відповідними змінами і доповненнями) стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Також слід зазначити, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17 (адміністративне провадження № К/9901/33849/18).

Суд першої інстанції відхилив твердження представника відповідача про відсутність затримки виконання судового рішення у справі №826/26599/15 у зв`язку із подачею заяви про роз`яснення судового рішення в порядку ч. 4 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України та ч. 4 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, як на підставу невиконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.03.2017 р. у справі №826/26599/15, з огляду на наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання. Норма аналогічного змісту міститься у частині четвертій статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у чинній редакції.

З аналізу змісту вказаної норми видно, що вона регламентує лише порядок перебігу строків, пов`язаних з виконанням рішення, проте, жодним чином не звільняє від обов`язку його виконання.

Отже, факт подання заяви відповідачем про роз`яснення судового рішення не може виключати його вини в невиконанні постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2017 відмовлено Головному управлінню Державної фіскальної служби у м.Києві у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2017 р. та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 р.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції вірними та зазначає, що, в даному випадку, зупинення строків виконання судового рішення не може бути застосовано, оскільки позивач просить стягнути кошти за затримку виконання судового рішення в частині несвоєчасного поновлення на посаді, а не за невиплату грошового забезпечення чи затримку його виплати.

При цьому, є необґрунтованими твердження відповідача про те, що у зв`язку із подачею заяви про роз`яснення судового рішення зупиняються строки виконання всього рішення, оскільки наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05.04.2019 р. № 596-о рішення суду є фактично виконаним шляхом поновлення позивача на посаді шляхом переведення на рівнозначну посаду з Головного управління Міндоходів у місті Києві до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що період затримки виконання вказаної постанови слід обраховувати з 23.03.2017 (дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір) до 05.04.2019 (дня фактичного виконання такого рішення).

Спеціальними нормами законодавства не врегульовано порядок обчислення середнього заробітку за час затримки виконання судових рішень, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми загального законодавства.

Єдиним нормативним документом, який визначає порядок обчислення середнього заробітку є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

У відповідності до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність виконання роботодавцем рішення суду про поновлення на роботі, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.03.2017 р. у справі № 826/26599/15, середньоденна заробітна плата позивача складає 76,714 грн.

Таким чином, враховуючи період затримки виконання вказаної постанови суду - з 23.03.2017 р. по 05.04.2019 р., беручи до уваги кількість робочих днів протягом цього періоду (509 робочих днів), сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду складає 39 047,43 грн. (509 * 76,714 грн. = 39 047,43 грн.).

Також суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою (наданими правовими послугами) адвоката Жигалюк Ю.С. в сумі 13340,00 грн., оскільки в силу п. 1 ч. 3, ч. ч. 4, 5, 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України наданими позивачем документами не підтверджено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції судові витрати покладаються на відповідача та поверненню не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 244, 250, 257, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

Я.М. Собків