Справа № 805/84/16-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року справа №805/84/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Гайдара А.В.

Казначеєва Е.Г.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.,

за участю сторін по справі:

позивач: не з`явився

відповідач1: не з`явився

відповідач2: Віціна О.

відповідач3: не з`явився

відповідач4: не з`явився

третя особа: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Тарасенко ОСОБА_2 .М.) від 25 червня 2019 року (повний текст складено 25 червня 2018 року у м.Слов`янськ) по справі №805/84/16-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії, стягнення грошового забезпечення, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання незаконними та скасування наказу Головного управління МВС України в Донецькій області № 372о/с від 06 листопада 2015 року та наказу Головного управління МВС України в Донецькій області № 405о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення; зобов`язання Головне управління МВС України в Донецькій області поновити на посаді слідчого відділу Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області; зобов`язання Головне управління Національної поліції у Донецькій області прийняти позивача на службу шляхом видання наказу про призначення за згодою на посаду слідчого слідчого відділу Артемівського відділення Головного управління Національної поліції у Донецькій області; визнання протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Донецькій області щодо нездійснення працевлаштування після звільнення з посади слідчого відділу Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області; зобов`язати Головне управління МВС України в Донецькій області та Артемівський МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області працевлаштувати на службу в Національну поліцію України; стягнення з Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по дату винесення рішення; стягнути з відповідачів солідарно заподіяну протиправною бездіяльністю моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; стягнення з відповідачів солідарно витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у сумі 2000,00 грн.; стягнення з Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01.04.2014 року по 10.10.2014 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року частково задоволені позовні вимоги, визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 372о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, задоволено частково апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області: постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 805/84/16-а скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 . В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задоволено частково: постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними та скасовано наказ Головного управління МВС України в Донецькій області № 372 о/с від 06 листопада 2015 року та наказ Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району), з 07 листопада 2015 року; стягнуто з Головного управління МВС України в Донецькій області витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.; стягнути з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог, та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01 квітня 2014 року по 10 жовтня 2014 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення ч.2 ст.235 КЗпП України, за приписами якої, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за однин рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. Позивач зазначає, що постанова КМУ від 31.01.2015 року №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та наказ Міністерства оборони України від 02.02.2015 року №49 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» не має ніякого відношення до врегулювання питання про винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків щомісячного грошового забезпечення за період з 01 квітня 2014 року по 10 жовтня 2014 року, адже вони не діяли на той момент.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що згідно з п.8 розділу ХІ Закону №580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Отже, всі працівники міліції були попереджені про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів в силу Закону. Позивач був попереджений про майбутнє звільнення шляхом надіслання повідомлення на її адресу, що підтверджено матеріалами справи. Крім того, Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що постановою КМУ від 16.09.2015 року №730, органи внутрішніх справ ліквідовано, а не організовано. До прийняття наказу про звільнення з ОВС, позивачу пропонувалась робота, забезпечуючи таким чином її працевлаштування, але вона від запропонованої роботи відмовилась. Відповідач зазначив, що зі змісту довідки ГУНП в Донецькій області від 14.04.2016 року №2288/11/01-2016, позивач до керівництва ГУНП надійшло два звернення (відповіді на які знаходяться у матеріалах справи), які не є заявами на прийом на службу до ГУНП в Донецькій області. Крім того, Законом України №580-VIII обмежень щодо звільнення вагітних жінок, жінок, які перебувають у відпустках для догляду за дитиною, не встановлено. Як передбачено п.11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. Норми зазначеного Закону, у тому числі п.п 8-11 розділу ХІ, неконституційними не визнані, а відтак підлягали застосуванню при вирішенні питання щодо звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач зазначив, що позивач не надавав документів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Позивач надіслала на адресу суду апеляційної інстанції заяву, в якій проти доводів апеляційної скарги заперечувала, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просила розгляд справи проводити за її відсутністю.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, відзив на скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Позивач проходила службу в органах внутрішніх справ в Артемівському МВ ГУ МВС України в Донецькій області з 16 серпня 2008 року по 06 листопада 2015 року. Остання займана посада слідчий відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 20 травня 2015 року №156о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною з 30 квітня 2015 року до 28 січня 2018 року.

14 вересня 2015 року Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено повідомлення № 23025 «Про скорочення штатів», в якому позивача повідомлено про те, що згідно вказівки ГУМВС України в Донецькій області від 11 вересня 2015 року № 7238/Нв їй необхідно прибути до сектору кадрового забезпечення Артемівського МВ для ознайомлення із вимогами Закону України «Про національну поліцію», зокрема, з п. 8-11 Прикінцевих та перехідних положень (розділ 11) із можливим майбутнім звільненням через скорочення штатів.

Позивач 03 листопада 2015 року подала рапорт на ім`я начальника ГУМВС України в Донецькій області про визнання її такою, що приступила до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 05.11.2015 року.

06 листопада 2015 року начальником Артемівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено доповідну записку № 28779 на ім`я начальника ГУ МВС України в Донецькій області, в якій зазначено, що, зокрема, позивач, станом на 05.11.2015 року не приступила до виконання службових обов`язків в Артемівському МВ, відмовившись виходити з декретної відпустки на службу.

Також, 06 листопада 2015 року посадовими особами Артемівського МВ складено акти про відмову позивачки вийти на службу 06 листопада 2015 року.

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року №372о/с «По особовому складу» визначено вважати такою, що приступила до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною, зокрема, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М НОМЕР_1 ), слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) з 06 листопада 2015 року (підстава: рапорт Рябцевої Ю.С. від 03.11.2015 року).

Також, пунктом 4 даного наказу позивача звільнено із займаної посади за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Крім того, 06 листопада 2015 року Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено повідомлення № 28702 «Про звільнення з ОВС», в якому позивача повідомлено про її звільнення з органів внутрішніх справ наказом від 06.11.2015 року № 372о/с (через скорочення штатів) та вказано на необхідність з`явитись до сектору кадрового забезпечення із службовим посвідченням для отримання трудової книжки та повного розрахунку.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року №565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Частиною першою ст. 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114) встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В рамках реформування правоохоронної системи України 2 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII), який відповідно до п. 1 його розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та частини 7 ст. 15 і частини 5 ст. 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон опубліковано у газеті «Голос України» 6 серпня 2015 року за N 141 - 142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

У п. 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування вказаного закону всі працівники міліції, а також інші працівники МВС та його територіальних органів, закладів та установ вважаються попередженими у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п.9 цієї норми працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно до п.10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону (п.11 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII).

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що звільнення працівників міліції зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів відбувається при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції, не прийняті його на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення та при відсутності можливості подальшого використання його на службі.

Судом встановлено, що позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження подальшої служби в органах Національної поліції, що відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI є підставою для прийняття його на службу до поліції, за умови, що він відповідає передбаченим цим Законом вимогам, про що подав відповідний рапорт, який міститься в матеріалах справи.

Факт звернення позивача з наведеною заявою підтверджений, зокрема, листом Артемівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області від 16 грудня 2015 року за №2463, яким позивача повідомлено про те, що нею було подано заяву про прийом на службу до поліції, однак до наказу про призначення на посаду слідчого Артемівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області її включено не було (т. 1 а.с. 149).

Також, в матеріалах справи міститься лист Артемівського ВП ГУНП в Донецькій області від 28 грудня 2015 року за №3296, наданий на адвокатський запит, в якому повідомлено про те, що звернення та заява позивача від 06.11.2015 року спрямовані до Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Також, в даній відповіді зазначено, що, зокрема, заява про вихід з відпустки по догляду за дитиною від 05.11.2015 року, рапорт про звільнення від 06.11.2015 року та заява про проходження служби у поліції від 07.11.2015 року знаходяться у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області (т. 2 а.с. 75).

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що викладеним підтверджується відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції. Доказів відмови позивача від проходження служби в поліції, як того вимагає стаття 77 КАС України, відповідачами надано не було.

Враховуючи наявність заяви позивача про бажання проходити службу в органах поліції, відповідач мав вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав для прийняття позивача на службу в поліцію, оскільки визначальним для прийняття такого рішення є відповідність кандидата вимогам до поліцейських, визначеним Законом №580-VIІI.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, в порушення зазначених норм чинного законодавства позивач не був попереджений за два місяці про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією установи та інша робота не пропонувалась.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач на час звільнення мала дитину віком менше одного року (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Пунктом 17 Положення №114 визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Згідно частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Отже, звільнення працівника, який відноситься до категорії осіб, наведених у вказаній нормі права, у разі ліквідації підприємства, установи, організації, допускається лише з обов`язковим працевлаштуванням.

Як встановлено судом, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штати і посади, згідно з переліком змін у штатах Міністерства внутрішніх справ України.

У постанові від 19 січня 2016 року у справі № 21-2225а15 Верховний Суд України висловив позицію, що можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Апеляційний суд вважає, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених законодавством, а також дотриманням установлених вимог при звільненні працівника. Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що в данному випадку, позивача звільнено з порушенням встановленого порядку, а тому правомірно скасовано спірні накази та поновлено позивача на посаді.

Посилання відповідача на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності з вимогами Закону України «Про Національну поліцію», яким визначено порядок та підстави звільнення колишніх працівників органів внутрішніх справ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення вказаного Закону мають застосовуватись з урахуванням положень іншого законодавства України, при цьому, застосування зазначеного Закону не може нівелювати державні гарантії трудових прав, які, зокрема, визначені ч.3 ст.184 КЗпП України.

За приписами п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 2 статті 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100), згідно пункту 1 якого затверджений нею порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати .

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Останнім абзацем пункту 4 Порядку №100 встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 20.05.2015р. №156 о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною з 30 квітня 2015 року по 28 січня 2018р. ( т.1 а.с.157).

Водночас, наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року №372о/с на підставі рапорту позивача від 03.11.2015р., остання визнана такою, що приступила до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки по догляду за дитиною, з 06.11.2015р. (т.1 а.с.96). Тобто, з 06.11.2015р. позивач не є такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід проводити виходячи з установлених позивачеві посадового (місячного) окладу.

Згідно довідки Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області №22492 від 04.10.2019 року посадовий (місячний) оклад за посадою позивача становить 750,00 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по дату прийняття судом рішення про поновлення на посаді (866 робочих днів) становить 30 924,86 грн.

Враховуючи, що заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року не з вини позивача, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, а тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 30 924,86 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01 квітня 2014 року по 10 жовтня 2014 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 13 Закону України від 20 березня 2003 року №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції, чинної у спірний період) визначено, що При проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 № 158 "Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету" встановлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 р. виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

На виконання наведеної постанови Міністерством внутрішніх справ України видано наказ № 719 від 23 липня 2014 року, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 8 серпня 2014 р. за №939/25716 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України» яким передбачено виплачувати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою, починаючи з 01 травня 2014 року, винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень у розрахунку на місяць.

Обчислення цієї винагороди здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення або заробітної плати (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), за останньою займаною штатною посадою на час участі в зазначених операціях і заходах.

У п.2 цього наказу визначено, що винагороду виплачувати за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)), начальників органів внутрішніх справ.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується тільки за час фактичної участі у відповідних заходах, які зазначені у постанові Кабінету Міністрів України від 04.06.2014р. № 158.

Згідно довідки Артемівського міського відділу (з обслуговування м.Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області від 18.10.2016 року №25643/201/08-2016 відповідно до п. 1 наказу МВС України від 23.07.2014 року №719 позивач не залучалась до здійснення заходів із забезпечення правопорушень, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються, та звільнення цих об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння бойовою зброєю чи іншою технікою (т. 3 а.с. 23).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2014р. № 158 встановлено виплату грошової винагороди, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Наведені вище норми, на які посилається позивач, не містять в собі приписів щодо виплати винагороди лише за фактом проходження служби в органах внутрішніх справ в зоні антитерористичної операції,а тому доводи позивача колегією суддів не прийняті до уваги.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідачів солідарно витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у сумі 2000,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.134 Кодексу).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 червня 2018 року у справі N № 826/1216/16

Позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було надано договір про надання юридичних послуг на представництво інтересів № 1-2а від 06 січня 2016 року, акт-звіт №1 прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги у адміністративній справі від 06 січня 2016 року, за яким адвокатом було надано позивачу правову допомогу на загальну суму 2000,00 грн.

Докази, що свідчать про оплату позивачем витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, в матеріалах справи відсутні, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно було стягнуто з відповідачів солідарно витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у сумі 2000,00 грн.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але ухвалив судове рішення з частковим порушенням норм матеріального права.

Керуючись статями 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі № 805/84/16-а задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі № 805/84/16-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі № 805/84/16-а скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року та в частині стягнення з Головного управління МВС України в Донецькій області витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.; стягнення з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області в частині стягнення з Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по дату винесення рішення задовольнити.

Стягнути з Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 25.06.2019 року в сумі 30 924 (тридцять тисяч дев`ятсот двадцять чотири грн) 86 коп.

В задоволені вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про стягнення з відповідачів солідарно витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у сумі 2000,00 грн. - відмовити.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі № 805/84/16-а - залишити без зміни.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 09 жовтня 2019 року.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 09 жовтня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв