Справа № 260/1026/19
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 вересня 2019 року м. Ужгород№ 260/1026/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань -Жирош С.Ю.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Немеш Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Закарпатської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні., -

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2019 року, ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатської митниці ДФС, в якій просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 22 березня 2016 року по 26 травня 2019 року (включно) у розмірі 269 511, 70 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що судом визнано законність вимог позивача про виплату йому коштів в рахунок оплати за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, однак вказані кошти відповідачем протиправно не були нараховані і виплачені при звільненні з публічної служби 04 грудня 2013 року. Вказує на застосування приписів ст. ст. 116 і 117 КЗпП України, а саме на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник повивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечила, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема вказавши на те, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір. Звертає увагу на те, що у постанові Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі за номером 2а-0770/104/11, якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, суд не вирішував питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і позивач лише в 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу. Так, вказані кошти виплачені позивачеві 27 травня 2019 року, після набрання рішенням суду законної сили.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

В ході розгляду даної справи встановлено, що відповідно до наказу № 343-к від 04 березня 2011 року позивача було звільнено з посади начальника сектору митного оформлення № 2 митного поста «Чоп-залізничний» Чопської митниці.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі за номером 2а-0770/1041/11 вищевказаний наказ було визнано протиправним і скасовано, а позивача поновлено на займаній до звільнення посаді.

Разом з тим, судом встановлено, що в межах справи 2а-0770/1041/11 вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не виставлялося.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, а саме наказом № 448-к, 04 грудня 2013 року позивач звільнився з Чопської митниці на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» та ст. 38 КЗпП України як такий, що у період перебування на державній службі визнаний інвалідом ІІ групи (а.с. 39).

Як вбачається із вищевказаного наказу відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем.

У судовому засіданні встановлено, що 15 січня 2014 року позивач звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної митної служби України (правонаступник - Міністерство доходів і зборів України), Чопської митниці Міндоходів про стягнення середнього заробітку та інших матеріальних виплат за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (справа 807/150/14) (а.с. 11-14).

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року у вищевказаній справі стягнуто із Закарпатської митниці ДФС на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року у розмірі 190 070,85 грн.

Разом з тим, з даної постанови вбачається, що позивач також виставляв вимогу про стягнення середньої заробітної плати за затримку виконання судового рішення, а саме з 04 грудня 2013 року по 21 березня 2016 року та про стягнення компенсації за втрату частини доходів з зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 04 березня 2011 року по 21 березня 2016 року, в яких йому було відмовлено (а.с. 11-14).

Однак, Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року у справі № 807/150/14, а позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04 березня 2011 року по 08 листопада 2011 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 09 листопада 2011 року по 31 травня 2013 року залишено без розгляду, а в решті вимог - відмовлено (а.с. 15-17).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 року скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року та залишено в силі постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року (а.с. 18-28).

Окрім того, у судовому засіданні встановлено, що 27 травня 2019 року Закарпатською митницею ДФС добровільно виконано вищевказану постанову Закарпатського окружного адміністративного суду та виплачено позивачу 153 007,09 грн. (за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб - 18% та військового податку - 1,5%). Дана виплата підтверджується випискою банку (а.с. 7).

Отже, судом встановлено, що відповідач провів розрахунок з позивачем за рішенням суду після набрання ним законної сили.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь-якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їхній розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частин 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, аналіз вказаних норм свідчить, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір.

Так, судом встановлено, що у постанові Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі за номером 2а-0770/1041/11, якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, суд не вирішував питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, позивач лише у 2014 році звернувся до суду з позовом щодо стягнення на його користь з Чопської митниці Міндоходів заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судом частково задоволено позов та стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року у розмірі 190 070,85 грн. Зазначені кошти були виплачені позивачеві 27 травня 2019 року за рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року.

Отже, при звільненні позивача 04 грудня 2013 року за угодою сторін у відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, так як рішення Верховного суду було винесено лише 16 травня 2019 року (без участі сторін) та добровільно виконано Відповідачем, після того як йому стало відомо про його існування.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 22 березня 2016 року по 26 травня 2019 року у розмірі 269 511,70 грн.

Суд вказує на те, що дана вимога позивача є похідною від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Так, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не могла бути виплачена відповідачем раніше ніж така присуджена позивачу за судовим рішенням, яке набрало законної сили лише 16 травня 2019 року.

Дана позиція базується на рішенні Європейського суду, а саме пункту 57 рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

У пункті 65 цього рішення Суд зазначив, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду.

Крім того, зазначена правова позиція узгоджується із застосуванням норм права наведеного в постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у тотожній справі за № 807/1502/15.

У відповідності до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд приходить до висновку, що даний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Закарпатської митниці ДФС (вул. Собранецька, буд. 20,м. Ужгород, Закарпатська область,88000 код ЄДРПОУ - 39515893) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

В разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано судом 07.10.2019 року.

СуддяC.А. Гебеш