Справа № 355/668/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2019 року справа № 355/668/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом депутата Баришівської селищної ради ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Київської області про визнання протиправним та скасування окремого положення рішення селищної ради,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся депутат Баришівської селищної ради ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Баришівської селищної ради Київської області (далі - відповідач) про визнання протиправним пункту 1 рішення Баришівської селищної ради VII скликання від 17.04.2019 №205-09-07 в частині преміювання селищного голови на майбутнє по грудень 2019 року та скасувати його в цій частині, залишивши в силі такий його зміст: "Преміювати селищного голову згідно затвердженого положення про преміювання за квітень 2019 року в розмірі 150% до посадового окладу, враховуючи надбавки за ранг, вислугу років та надбавку за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи", в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 відкрито спрощене провадження у справі №355/668/19 без проведення судового засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 квітня 2019 року Баришівська селищна рада Київської області VII скликання прийняла незаконне рішення №205-09-07, яким преміювала селищного голову, згідно затвердженого положення про преміювання, за квітень-грудень 2019 року в розмірі 150% до посадового окладу, враховуючи надбавки за ранг, вислугу років та надбавку за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи.

Позивач вважає вказане рішення в частині преміювання селищного голови на майбутнє незаконним та таким, що порушує права територіальної громади Баришівської ОТГ. Вказує, що таке рішення є прикладом нераціонального використання бюджетних коштів.

Позивач пояснює, що згідно статей 1 та 2 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, на думку позивача, премія відноситься до додаткової заробітної плати та інших компенсаційних виплат, які є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Ця винагорода не може бути призначена без визначення показників, за які вона встановлюється, без отримання результату роботи понад установлені норми та його оцінки і встановлюється відповідно до особистого вкладу працівника чи керівника в загальні результати роботи.

Тобто, премія призначається тільки після того, як робота виконана, а не до її виконання.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що оскаржуване рішення в частині преміювання селищного голови було прийнято згідно з пунктом 5 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці, працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (зі змінами, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №353 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №363 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268"), рішення сесії Баришівської селищної ради від 31.01.2019 №32-04-07 "Про затвердження положення про преміювання працівників Баришівської селищної ради на 2019 рік" та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідач наголошує, що оплата премії селищного голови здійснюється з фонду оплати праці виключно після відпрацьованого місяця, а не наперед. Премія була затверджена відповідною радою, шляхом голосування депутатів та відповідно до вимог законодавства. Будь-яких обґрунтованих скарг та рішень судів про визнання голосування незаконним немає.

Крім того, відповідач зазначає, що депутат не уповноважений законом на представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Відтак, позивач не мав права на пред`явлення даного позову.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначено, що твердження відповідача щодо відсутності у нього права на пред`явлення цього позову не відповідає дійсності.

Так, статус депутата місцевої роли як представника територіальної громади визначений у частині другій статті 2 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", згідно якої депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 24 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" у разі виявлення порушень законодавства України депутат місцевої ради звертається з цього приводу до відповідних органів державної влади. Суд є органом судової влади, яка є однією з гілок державної влади. Тобто, депутат місцевої ради має право звертатися до суду як самостійно від самого себе, так і як представник територіальної громади.

Крім вказаного, згідно з частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до вказаної норми, оскаржити рішення селищної ради може будь-хто, оскільки норми Конституції є нормами прямої дії і вони мають найвищу юридичну силу (стаття 8).

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 07.07.2017 (а.с. 19).

Згідно посвідчення №13, виданого Баришівською селищною радою Київської області 02.01.2019, ОСОБА_1 є депутатом Баришівської селищної ради виборчого округу №12 (а.с. 20).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області І сесії VII скликання від 29.12.2018 №02-01-07 ОСОБА_3 набув повноважень Баришівського селищного голови (а.с. 32).

17 квітня 2019 року Баришівська селищна рада Баришівського району Київської області VII скликання прийняла рішення №205-09-07, пунктом 1 якого вирішила преміювати селищного голову згідно затвердженого положення про преміювання за квітень-грудень 2019 року в розмірі 150% до посадового окладу, враховуючи надбавки за ранг, вислугу років та надбавку за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи (а.с.33).

Не погодившись з вказаним рішенням селищної ради в частині преміювання селищного голови на майбутнє, а саме: з травня по грудень 2019 року, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено: "Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним".

Отже гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Перевіривши зміст позовної заяви, суд встановив, що позивач звернувся до суду як депутат Баришівської селищної ради в інтересах територіальноїромади Баришівської об`єднаної теритоіральнох громади.

Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради регулюється Законом України "Про статус депутатів місцевих рад" від 11.07.2002 № 93-IV (далі - Закон №93-IV).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №93-IV депутат місцевої ради, як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 3 Закону №93-IV передбачено, що депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування.

Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.

Положеннями частини першої статті 10 Закону №93-IV визначено обов`язки депутата місцевої ради, відповідно до яких у виборчому окрузі депутат місцевої ради зобов`язаний: 1) підтримувати зв`язок з виборцями, відповідною територіальною громадою, трудовими колективами і громадськими організаціями, які висунули його кандидатом у депутати місцевої ради, а також колективами інших підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, органами місцевого самоврядування, місцевими органами виконавчої влади, розташованими на відповідній території; 2) не рідше одного разу на півріччя інформувати виборців про роботу місцевої ради та її органів, про виконання планів і програм економічного і соціального розвитку, інших місцевих програм, місцевого бюджету, рішень ради і доручень виборців; 3) брати участь у громадських слуханнях з питань, що стосуються його виборчого округу, в організації виконання рішень ради та її органів, доручень виборців, у масових заходах, що проводяться органами місцевого самоврядування на території громади або виборчого округу; 4) вивчати громадську думку; вивчати потреби територіальної громади, інформувати про них раду та її органи, брати безпосередню участь у їх вирішенні; 5) визначити і оприлюднити дні, години та місце прийому виборців, інших громадян; вести регулярний, не рідше одного разу на місяць, прийом виборців, розглядати пропозиції, звернення, заяви і скарги членів територіальної громади, вживати заходів щодо забезпечення їх оперативного вирішення.

Статтею 11 Закону №93-IV визначені права депутата. Так, депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.

При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

Депутат місцевої ради є відповідальним перед виборцями свого виборчого округу і їм підзвітним. У своїй роботі у виборчому окрузі взаємодіє з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, органами самоорганізації населення, трудовими колективами, об`єднаннями громадян.

За змістом частини першої, другої та третьої статті 15 Закону №93-IV депутат має право вимагати усунення порушення законності, тобто у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

Депутат має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів, а місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

Частиною першою статті 10 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування" (далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 30 частини першої статті 43 Закону №280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: прийняття рішень про звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм законодавства вказує на те, що відповідні ради, а не окремі депутати, згідно зі статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а отже й наділені в силу передбачених законодавством випадків на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Слід зазначити, що цією нормою регламентовано право депутата місцевої ради порушувати питання про перевірку діяльності виконавчих органів ради, місцевих державних адміністрацій, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, брати участь у здійсненні контролю за виконанням рішень ради.

Право депутата на звернення до відповідних органів державної влади у випадку виявлення порушень законодавства України в даному випадку також може бути реалізовано відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року

у справі №810/1354/18.

Право депутата захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) в суді може бути реалізоване шляхом представництва.

Така правова позиція міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №911/2173/17 та від 08 серпня 2019 року №810/1354/18, де зазначено, що відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" не вбачається, що депутат місцевої ради уповноважений представляти у судах інтереси такої ради, або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

Доказів на представництво у спірних правовідносинах територіальної громади або виборців позивач не надав.

При цьому, позивач помилково вважає, що вимогами частини другої статті 24 Закону №93-IV йому надано право захищати в суді інтереси територіальної громади, оскільки вказана норма саме такого права не містить, а регламентує інші правовідносини й витлумачена позивачем розширено.

При цьому суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що депутат не уповноважений законом на представництво інтересів територіальної громади в судах і тому не мав права на пред`явлення даного позову, і з огляду на таке.

Такого висновку відповідач дійшов, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 803/413/18 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Луцької міської ради Волинської області (далі - Міськрада) про визнання протиправним ти скасування рішення.

Досліджуючи дане рішення Великої Палати Верховного Суду у справі №803/413/18, суд зазначає, що предметом розгляду у справі були вимоги депутатів Міськради до Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування Рішення №38/27 на захист інтересів територіальної громади м. Луцька з метою усунення порушень Міськрадою законності при передачі в оренду ТОВ «Житловий квартал» земельної ділянки комунальної власності.

Суд першої інстанції у справі №803/413/18, позицію якого було підтримано апеляційним судом, відмовив у відкритті провадження у справі, дійшовши висновку про те, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у спірних правовідносинах Міськрада - владних управлінських функцій не здійснювала і суб`єктом владних повноважень у цих відносинах не була, а є лише рівноправним учасником земельних відносин і власником землі.

Розглядаючи питання порушення правил предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками попередніх судових інстанцій, а також звернула увагу на те, що правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом України від 21 травня 1997 року № 280-97/ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України від 11 липня 2002 року № 93-IV «Про статус депутатів місцевих рад».

Велика Палата Верховного Суду у справі №803/413/18 вказала на те, що відповідно до зазначених положень законів депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

Підсумовуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду у справі №803/413/18 дійшла висновку, що депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Проте з метою належного дослідження усіх обставин справи та об`єктивного розгляду даної справи, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам позивача, якими він обґрунтовує протиправність спірного рішення в частині преміювання селищного голови.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до статті 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону №108/95-ВР передбачено, що основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 15 Закону №108/95-ВР форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 21 Закону №108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частинами другою та третьою статті 21 Закону України від 07.06.2001 №2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 (далі - Постанова №268; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками 48-54 і 57.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу (абзац 2 підпункту 2 пункту 2 Постанови №268).

Відповідно до абзацу другого пункту 6 Постанови №268 преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

Положення про преміювання працівників Баришівської селищної ради затверджене рішенням Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області від 31.01.2019 №32-04-07 (далі - Положення про преміювання).

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Положення про преміювання його дія поширюється на усіх працівників апарату селищної ради.

Пунктом 2.1. розділу ІІ Положення про преміювання передбачено, що преміювання працівників селищної ради здійснюється за поданням трудового колективу на підставі оцінки та всебічного аналізу виконання ними посадових обов`язків і завдань.

Розмір премій, що нараховується працівникам селищної ради, розраховується відділом бухгалтерського обліку, виходячи з фонду преміювання до посадових окладів з урахуванням доплати за ранг, вислугу років та надбавки за високі досягнення праці, за виконання особливо важливої роботи, але не більше 150% в місяць (пункт 2.2. розділу ІІ Положення про преміювання).

Згідно з пунктом 2.3 Положення про преміювання за результатами роботи за місяць для визначення розміру премії працівниками враховуються такі показники:

Основними показниками (умовами) для визначення розміру премії апарату селищної ради є:

- виконання заходів, передбачених планами роботи виконавчого комітету Баришівської селищної ради ОТГ;

- раціональна і ефективна організація роботи колективу та добросовісне виконання посадових обов`язків;

- прийняття ефективних управлінських рішень, висока результативність у роботі;

- своєчасність та якість підготовки довідкових та аналітичних матеріалів до проектів нормативно-правових актів для розгляду на сесіях та засіданнях виконкому сільської ради;

- налагодження тісної співпраці з громадськістю, відповідними службами району, села, підприємства, підприємцями;

- своєчасне і ефективне виконання розпоряджень, рекомендацій вищих органів влади, завдань і доручень, постановлених керівництвом сільської ради;

- творчість, ініціатива, професійність та використання ефективних методів роботи;

- якісна та своєчасна підготовка документів;

- якісна і ефективна робота з листами та зверненнями громадян;

- додатково відпрацьований час;

- виконання робіт, які не входять до посадових обов`язків згідно з посадовою інструкцією;

- постійне самовдосконалення, підвищення професійної кваліфікації;

- належне утримання робочого місця, збереження майна сільської ради та його раціональне і бережливе використання;

- дотримання вимог трудового законодавства, правил трудового розпорядку, трудової і штатно-фінансової дисципліни, техніки безпеки та охорони праці і пожежної безпеки.

Відповідно до пункту 3.2 розділу Положення про преміювання, преміювання голови селищної ради, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці та згідно рішення сесії селищної ради.

Виплата премії проводиться щомісячно або щоквартально у разі виконання бюджету, відсутності заборгованості за обов`язковими платежами у межах затвердженого фонду оплати праці (пункт 3.3 Положення про преміювання).

Отже, премія - один із видів додаткової винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Так, в положенні про преміювання працівників Баришівської селищної ради, затвердженого рішенням Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області від 31.01.2019 №32-04-07, зазначені показники (умови), при дотриманні яких встановлюється щомісячний розмір премії працівникам апарату селищної ради, у тому числі селищного голови.

Водночас пунктом 1 рішення сесії Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області VII скликання від 17.04.2019 №205-09-07 вирішено преміювати селищного голову згідно затвердженого положення про преміювання за квітень-грудень 2019 року в розмірі 150% до посадового окладу, враховуючи надбавки за ранг, вислугу років та надбавку за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи.

Тобто, відповідач визначив розмір щомісячної премії селищного голови за досягнення на травень-грудень 2019 року наперед, без урахування жодних показників роботи селищного голови.

Проте, приймаючи до уваги висновки суду щодо відсутності у позивача як депутата місцевої ради права здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах, висновки суду щодо безпідставності преміювання Баришівського селищного голови за досягнення на травень-грудень 2019 року наперед не впливають на прийняте судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності у позивача як депутата місцевої ради права здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Щодо вимоги позивача винести окрему ухвалу у відношенні Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області та Баришівського селищного голови Вареніченка О.П., суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Із зазначеної норми вбачається, що постановлення окремої ухвали є правом суду, яке здійснюється за ініціативою суду у визначених КАС України випадках.

Отже, стаття 249 КАС України містить диспозитивну норму та закріплює право суду щодо постановлення окремої ухвали, а не обов`язок, а тому може бути ініційована виключно з ініціативи суду. Суд не вбачає підстав в даному випадку для постановлення окремої ухвали.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246,250,255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено - 11.10.2019.

Суддя Кушнова А.О.