Справа № 1.380.2019.001178
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001178
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Гордійчук Г.В.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідачів Бута Н.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправними дій, -

в с т ан о в и в:

громадянин Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, у якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження Рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.03.2019 ОСОБА_1 отримав повідомлення від 06.03.2018 № 2 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2018 № 44-19. Позивачеві відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому всупереч законодавства України позивачеві не роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. Вказує на протиправність та необґрунтованість рішення відповідача, оскільки, позивач є громадянином Палестини (фактично особою без громадянства), однак не може повернутись в країну через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання та потребує додаткового захисту через побоювання щодо загрози життю, безпеці, свободі внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту. Влада Палестини не здатна забезпечити захист позивача від загрози загальнопоширеного насильства про що свідчать дані щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Зазначає, що оскаржене рішення суперечить статті 28 Конституції України та статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

Представник відповідачів подав відзив на позовну заяву від 11.04.2019 (вх. № 12493), у якому зазначає, оскаржене рішення, прийняте з ретельним з`ясуванням усіх обставин. Відповідно до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи № 2018LV0033.

11.07.2019 представником позивача подано до суду відповідь на відзив (вх. № 24408).

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзиві, просли позов задовольнити повністю. Позивач додатково пояснив, що працював в державному органі, який належав до угрупування ФАТХ , відтак, переслідувався угрупуваннями ХАМАС через належність до групи ФАТХ. Основна мета угрупування ХАМАС - це контроль державних органів в Секторі Газа. Тому державний орган, де працював позивач, почали переслідувати. Зазначив, що має обгрунтовані побоювання повертатись в Палестину, зокрема, в Сектор Газа, оскільки через збройний конфлікт влада країна не здатна забезпечити захист від загальнопоширеного насильства. Зазначачив, що йому погрожували, два рази затримували представники угрупування ХАМАС.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідачів, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна громадянської належності Палестина, за релігійними переконаннями - мусульманин, за національністю - араб, сімейний стан - одружений.

30.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 вказав те, що проживав в Палестині, а саме в Секторі Газа, де є свавілля терористичного угрупування ХАМАС. Оскільки він працював в палестинській владі до нього було вороже ставлення, мали місце приниження та погрози арештом.

Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що угрупування ХАМАС має на меті контролювати державні органи в секторі Газа, застрілено 18 його родичів, він 2 рази був арештований.

За інформацією, отриманою від УСБУ у Львівській області (лист від 03.10.2018 № 2/3-2782п) відомості щодо обставин, за наявності яких громадянина Палестини ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні.

16.01.2019 ГУ ДМС України у справі № 2018LV0033 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

25.02.2019 ДМС України прийнято рішення № 44-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, особи без громадянства ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Повідомленням від 06.03.2019 № 2 повідомлено ОСОБА_1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням від 25.02.2019 № 44-19 позивач звернувcя до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення

документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскарженому рішенню ДМС України від 25.02.2019 № 44-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує таке.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що переслідувався угрупуваннями ХАМАС через належність до ФАТХ . Основна мета угрупування ХАМАС - це контроль державних органів в секторі Газа. Тому державний орган, де працював позивач почали переслідувати. Зазначив, що має обгрунтовані побоювання повертатись в Палестину, зокрема, в Сектор Газа, оскільки через внутрішній конфлікт влада країна не здатна забезпечити захист від загальнопоширеного насильства.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту містяться у висновку від 16.01.2019 (том 1, а.с. 46-72). Відповідач виходив з того, що у заявника присутні побоювання зазнати шкоди з боку терористичного у групування ХАМАС у формі арешту чи інших форм фізичного насильства, а також намагання примусового залучення його до співпраці з угрупування ХАМАС. Факт конфлікту, що відбувається у Палестині підтверджується інформацією по країні походження. Зі слів заявника та відповідно до аналізу заяви ОСОБА_1 працював охоронцем в державному органі з листопада 2011 року, який належав до групи ФАТХ. Оскільки, зараз при владі угрупування ХАМАС, відтак заявник, який працював на палестинську владу, змушений був покинути країну громадянської належності через конфлікт в Секторі Газа. Зі слів заявника представники ХАМАС почали чинити на нього тиск з серпня 2008 року. Також, його затримували та арештовували 2 рази. Проте, заявник не надав жодних документів на підтвердження цих фактів переслідування на території країни походження.

Немає підстав вважати, що заявник має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявник) буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

За таких обставин, вважає, що у ОСОБА_1 немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених пунктами 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Проаналізувавши ситуацію по країні походження позивача встановлено, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Так, під час судового розгляду була встановлена загальновідома офіційна інформація, яка підтверджуює обґрунтованість побоювань позивача загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства. Катування і жорстоке поводження з затриманими в Секторі Газу були звичайним явищем, які залишались поза увагу зі сторони палестинських поліцейських і сил внутрішньої безпеки. Незалежна комісія по правах людини, палестинська правозахисна організація отримали сотні заяяв про катування і жорстоке поводження затриманими в Секторі Газу. Порушуються права людина в Секторі Газу зі сторони Хамас та іншими недержавними суб`єктами, дії яких спрямовані проти палестинських жителів Сектора Газу. Влада ХАМАСУ поставила під загрозу цивільних жителів масовому порушенню прав людини, включаючи: арешти та затримання, утримання під вартою без зв`язку з зовнішнім світом, довготривале тримання під вартою до суду, катування та інші форми жорстокого поводження, судові справи, які не відповідають міжнародним стандартам справедливого суду (Верховний комісар ООН у справах біженців (УВКБ), інформація про ситуацію в секторі Газа, в тому числі про обмеження на в`їзд і виїзд, 23.02.2018 (http://www.refworld.org/docid/5a9908ed4.html); Міжнародна Амністія, Доповідь Міжнародної Амністії 2017/18: Права людини в сучасному світі, 22.02.2018 (http://www.refworld.org/docid/5a993890a.html); Всесвітня доповідь 2018 - Ізраїль та Палестина, 18.01.2018 (http://www.refworld.org/docid/5a61ee62a.html); Свобода у світі, 2018 - Сектор Газа, 15.03.2018 (http://www.refworld.org/docid/5ab8bd2fl0d.html).

Суд також зазначає, що ХАМАС - палестинський ісламський рух і політична, партія, утворені незабаром після початку Першої палестинської інтифади. ХАМАС визнаний терористичною організацією Ізраїлем, Канадою, США і Японією, а також заборонений в Йорданії та Єгипті. В Австралії та Великій Британії терористичним визнають тільки військове крило ХАМАС. На рахунку ХАМАС безліч нападів на ізраїльських цивільних і військових, а також на палестинців, підозрюваних у співпраці з Ізраїлем і суперників з руху ФАТХ (https://wikipedia.org/wiki/ХАМАС).

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Палестину.

Суд звертає увагу, що управління Служби безпеки України у Львівській області повідомило про те, що обставини, за наявності яких громадянина Палестини ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач не є біженцем, оскільки не переслідується за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки не надано жодних доказів на підтвердження, однак потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини а Палестині, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Палестині й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення від 25.02.2019 № 44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Крім цього, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 25.02.2019 № 44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п. 25 Постанови № 3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 25.02.2019 № 44-19.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскарженого рішення від 25.02.2019 № 44-19

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення.

Суд не встановив порушень відповідачем вимог законодавства щодо не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як вбачається із матеріалів особової справи позивача № 2018LV0033, а саме - повідомлення від 06.03.2019 про прийняття спірного рішення, у такому чітко роз`яснено порядок та строки його оскарження. Відтак, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 44-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Палестини (особи без громадянства) ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 25.02.2019 № 44-19.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати не стягуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.10.2019.

Суддя Костецький Н.В.