Справа № 420/731/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/731/19
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №19 від 29 січня 2019 року, щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач, ДМС), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №19 від 29.01.2019 року, щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання, щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте відповідачем рішення порушує приписи чинного законодавства України, є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалося буз урахування та дослідження всіх обставин, які мають значення для справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Афганістану, уроженка м.Кабул, за національністю ІНФОРМАЦІЯ_2 , сповідає іслам - суніт. Рідна мова дарі, також володіє мовою пушту на рівні достатньому для розуміння.

28.06.2018 року позивач разом з чоловіком - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , гр. Афганістану, донькою - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , гр. Афганістан та донькою - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , гр. Афганістану, вибула автомобілем до Таджикистану (м. Душанбе), кордон перетнула на підставі паспортного документу гр. Афганістану та оформленої візи до Таджикистану. В м. Душанбе перебувала протягом більш як одного місяця в очікуванні подальшого транспортування. З м. Душанбе (Таджикистан) вибула 18.08.2018 року авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Москва (РФ). На території РФ заявниця перебувала приблизно 3 тижні в очікуванні подальшого транспортування.

16.09.2018 року позивач прибула до України, державний кордон перетнула нелегально, поза пунктом пропуску, точне місце перетину кордону заявниці невідоме. Прибувши до України особа разом з сім`єю нелегально проживала в м. Одесі до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.01.2019 року позивач подала анкету особи, яка звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.01.2019 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019OD0015, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.79-92).

29.01.2019 року з урахуванням висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Бабича К.І., управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 19 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.93).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ ГУ ДМС в Одеській області від 29.01.2019 року №19 є протиправним та таким, що не враховує інформацію по країні походження позивача, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є обґрунтованими.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону №3671-VI рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання або є очевидно необґрунтованою.

З матеріалів справи та встановлених судом першої інстанції обставин не вбачається, що заява позивача носить характер зловживання. Відповідачем не доведено, що позивач видає себе за іншу особу чи вже отримував відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищенаведене вказує на помилковість відповідних висновків, що містяться у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.01.2019 року.

Щодо доводів відповідача про очевидну необґрунтованість заяви позивача колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно ч.7 ст.7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання статусу біженця, позивач стверджував, що змушена покинути країну походження через побоювання стати жертвою переслідування з боку представників терористичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що мало місце в кінці квітня на початку травня 2018 року.

Позивач в анкеті від 21.01.2019 року та під час співбесіди 28.01.2019 року вказує, що дане переслідування пов`язане зі службовою діяльністю її чоловіка як начальника технічного обслуговування засобів зв`язку при управлінні охорони президента Афганістану.

Сформовані відповідачем висновки про неналежність та підробленість даних доказів, їх опосередковане відношення до повідомленої позивачем історії переслідування, які лягли в основу відмови в оформленні документів, судова колегія вважає передчасними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Предметом спору в даному випадку є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідні висновки відповідача про належність доказів, оцінка справжності фактів, повідомлених заявником, звернення з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, питання своєчасності звернення позивача до органів ДМС та його можливості залишитися на території третьої безпечної країни мали здійснюватися на етапі розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що передбачено ст.9 Закону України №3671-VI.

Колегія суддів зазначає, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

В даному випадку надані позивачем докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд

першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.