Справа № 826/11114/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 жовтня 2019 року № 826/11114/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі Шуст Н.А,

за участю представників сторін:

від позивача- Поліщук Сергій Миколайович

від відповідача - Кокиза Наталія Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірма-Електросвіт»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Вірма-Електросвіт» (03143, м. Київ, вул. Заболотного, 15, ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 року № , № , прийняті Головним управління ДФС у м. Києві.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що висновки ГУ ДФС у м. Києві про відсутність документів та ресурсів у контрагентів позивача, які б підтверджували реальність операцій, є безпідставними, неаргументованими та спростовуються доводами позивача. Вважає, що податкові повідомлення-рішення прийняті неправомірно, а тому підлягають скасуванню.

Відповідач не погодився із такими доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, в межах повноважень контролюючого органу, а тому є законними та обґрунтованими.

Ухвалою суду від 23 липня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В подальшому, суд вийшов із спрощеного позовного провадження та перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, про що виніс ухвалу від 10 вересня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити повністю, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі направлень від 14.03.2018 року № 411/26-15-14-04-03, № 412/26-15-14-04-03, відповідно до п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 Податкового Кодексу України, на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 06.03.2018 року № 3524 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірма-Електросвіт» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «БКУ-М-ПОСТ» за березень 2016 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ін-Текс» за квітень 2017 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Софт-Портал» за квітень 2017 року.

За результатами проведеної перевірки був складений акт №288/26-15-14-04-03/35911101 від 27.03.2018 року.

Перевіркою встановлено наступні порушення:

1) п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 , п. 200.1 ст. 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 117 388 грн, в т.ч. за березень 2016 року на суму 29 688 грн, за квітень 2017 року на суму 87 700 грн;

2) п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого завищене від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту за квітень 2017 року на суму 13 738 грн.

На підставі акту перевірки були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 02.05.2018 року № про нарахування податку на додану вартість у розмірі 117 388,00 грн та штрафних санкцій у розмірі 58 694 грн;

- від 02.05.2018 року № , яким зменшене від`ємне значення ПДВ у розмірі 13 738,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України.

12.07.2018 року позивач отримав рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 10.07.2018 року, яким податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Незгода позивача із прийнятими контролюючим органом рішеннями зумовила його звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Між тим, як передбачено пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу);

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.201.7 ст.201 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При цьому, пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: - фактичності придбання такого товару, тобто, реальності здійснення оподатковуваних операцій; - документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; - придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності та їх реалізації; - наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; - наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); - наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України та підписана уповноваженою особою.

Водночас, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

При цьому згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

За змістом частини 1 статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 цієї статті Закону № 996-ХІV визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Таким чином, обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.

Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, та мають оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.

Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість, суду необхідно з`ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг) та їх реалізацією, спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.

Оцінка господарських операціях повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому формальні помилки в первинних документах не повинні бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язки між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, на формування податкового кредиту з податку на додану вартість за перевіряємий період мали вплив взаємовідносини з ТОВ «БКУ-М-ПОСТ», ТОВ «Ін-Текс», ТОВ «Софт-портал».

Тобто, в межах даного спору необхідно дослідити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентами з урахуванням умов спірних правовідносин та наданих учасниками справи доказами та поясненнями.

Так, перевіркою повноти визначення податкового кредиту за березень 2016 року при взаємовідносинах з ТОВ «БКУ-М-ПОСТ», встановлено його завищення на загальну суму 29 688 грн грн.

Між позивачем та ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» був укладений договір про надання послуг №3965 від 25.01.2016 року, відповідно до якого позивач (Замовник) доручає ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» (Виконавець), а виконавець зобов`язується надати послуги з пошуку замовлення, а саме: пошук і залучення клієнтів (юридичних осіб і індивідуальних підприємців), для укладення договорів із замовником, пошук і залучення замовлень на придбання товарів Замовника.

Відповідно до мов п. 1.4 вказаного договору, надання послуг буде підтверджуватись актом про надання послуг, наданих Виконавцем і підписаний сторонами.

До перевірки був наданий акт про надання послуг № 1 від 21.03.2016 року, який підписаний від імені позивача - генеральний директор ОСОБА_1, від імені ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» - директором ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаного акту неможливо дослідити сутність виконаних робіт та їх об`єм. Суду не надано розшифровки послуг з пошуку замовлень, а саме інформації, яким чином здійснювався пошук та залучення клієнтів, проводилась агітація та переговори з майбутніми клієнтами. Акт містить лише посилання на рахунок №ВР-00000750 від 19.02.2016 року на суму 1 399 032,63 грн.

Висновки суду також підтверджуються актом від 20.03.2018 року № 479/26-15-14-04-03 про ненадання до проведення позапланової документальної виїзної перевірки первинних документів з цих питань.

На підтвердження виконання господарських операцій з ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» позивачем надано: договір про надання послуг №3965, акт про надання послуг, рахунок на оплату, податкову та видаткову накладну. Будь-яких інших додаткових документів, матеріалів (в т.ч. які підтверджують участь ТОВ «БК-М-ПОСТ» у здійсненні пошуку та залучення клієнтів), суду не надано.

Згідно із видами діяльності КВЕД 46.12 - зазначено діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами.

Водночас, посадовими особами податкового органу, за результатами аналізу баз даних податкової звітності ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» не встановлено відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних, реєстрацію контрагентами-постачальниками податкових накладних на адресу ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» з номенклатурою послуги з пошуку замовлень та інших, які свідчили б про залучення трудового ресурсу чи послуг з експлуатації основних засобів.

Тобто прослідковується невідповідність видів діяльності та реалізованих послуг.

Крім того, стосовно ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» відповідно до інформації, наявної ІС «СФП» внесено облікову картку (вих №1376/8/10-06-21-03 від 28.02.2017 року), згідно протоколу допиту ОСОБА_2 , встановлено непричетність останнього до ведення діяльності підприємства.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за потрібне звернути увагу також на наступні обставини.

Оскільки суд не має можливості та повноважень встановити достовірність підписів на первинних документах, проте, звертає увагу на те, що підписи, які містяться на документах ТОВ «БКУ-М-ПОСТ», наданих позивачем, в т.ч. в акті про надання послуг № 1 та заяві директора ОСОБА_3 В . на ім`я прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону про непричетність до діяльності підприємства, візуально є різними.

Тому, враховуючи те, що ТОВ «БКУ-М-ПОСТ» не мало можливості та фактично не надавало послуги для ТОВ «Вірма-Електросвіт», ставлячи під сумнів достовірність підписаних від імені директора ОСОБА_2 первинних документів, суд вважає, що правочини між Товариствами здійснені без мети настання реальних наслідків, так як нереальність первинного формування активу доводить нереальність і послідуючого придбання послуг.

Окрім того, як вбачається з акту перевірки, за перевіряємий період ТОВ «Вірма-Електросвіт» декларувало взаємовідносини з ТОВ «Ін-Текс» на підставі укладеного договору про надання послуг б/н від 01.03.2017.

Відповідно до умов договору від 01.03.2017 року Виконавець (ТОВ «Ін-Текс») зобов`язується надати Замовникові (ТОВ «Вірм-Елетросвіт») послуги зі складської обробки товару: приймання товару, сортування товару, пересортування товару на складі, комплектація товару супровідним документом, упаковка товарів, маркування товарів й упаковка замовлень, поставка товарів на місця зберігання, підбір замовлення або частини замовлення, контроль, упаковка, комплектація товару, внутрішнє переміщення товарів, інвентаризація та облік товарів за домовленістю сторін, формування звітів з руху товарів, облік руху транспорту.

Відповідно до умов п. 2.4 пункту 2 Договору, факт надання послуг оформлюється актом про надання послуг.

На підтвердження виконання умов зазначених договорів надано договір від 01.03.2017 року, акти надання послуг, податкові накладні, звіт руху товарів.

В судовому засіданні, що відбулось 05.06.2019 року, представник позивача зазначив, що товар зберігався на складах ТОВ «Ін-Текс».

Суд звертає увагу, що ані до перевірки контролюючому органу, ані до суду не було надано документів, які б свідчили про наявність складських приміщень у ТОВ «Ін-Текс» для зберігання товару.

Крім того, представник позивача зазначив, що складські приміщення знаходяться за різними адресами.

Для підтвердження реальності здійснення господарських операцій із вказаним контрагентом, позивач надав, серед інших документів, звіт руху товарів.

Суд не приймає вказані докази до уваги, оскільки із наявних в матеріалах справи звітів неможливо з`ясувати на якому складі відбувався рух товарів, та відповідно, з якого складу такі товари були відвантажені.

Крім того, до перевірки не було надано інформації, яким чином відбувався облік руху транспорту. Про зазначене був складений акт від 20.03.2018 року №479/26-15-14-04-03 про ненадання для проведення позапланової документальної виїзної перевірки первинних документів.

За результатами опрацювання податкової декларації по контрагенту, відповідачем було встановлено , що ТОВ «Ін-Текс» звіти по формі 1-ДФ до контролюючого органу не подавали.

За даними ЄРПН не встановлено реєстрацію контрагентами-постачальниками податкових накладних на адресу ТОВ «Ін-Текс» з номенклатурою послуг (складська обробка товарів) та інших, які б свідчили про залучення трудового ресурсу чи послуг з експлуатації основних засобів.

В Єдиному реєстрі судових рішень наявна ухвала Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2017 року в справі № 757/61235/17-к, в рамках кримінального провадження № 0000080 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст. 205-1, ч. 1, 2 ст. 205, ч.2,3 ст. 212 КК України, в якій значиться, що ТОВ «Ін-Текс» фігурує, як підприємство, що має ознаки фіктивності та формує при цьому незаконний податковий кредит з ПДВ.

З урахуванням інформації, яка була встановлена під час проведення перевірки, а також з аналізу доданих до матеріалів справи документів, суд вважає, що позивачем не доведено реальність надання послуг зі складської обробки товарів, зазначених в актах про надання послуг, в зв`язку із чим, первинні документи, які були надані позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій, а саме: договір надання послуг від 01.03.2017 року, податкова накладна, акти надання послуг не мають юридичної сили первинних документів.

В зв`язку із цим, суд вважає, що позивачем неправомірно була сформована податкова звітність на підставі таких первинних документів.

За перевіряємий період ТОВ «Вірма-Електросвіт» здійснювало взаємовідносини з ТОВ «Софт-Портал» на підставі укладеного договору про надання послуг від 22.02.2017 року б/н.

Відповідно до умов вказаного договору виконавець (ТОВ «Софт-Портал») зобов`язаний був надати послуги з пошуку замовлення, а саме: пошук та залучення клієнтів (юридичних осіб і індивідуальних підприємців) для укладання договорів із Замовником; пошук і залучення замовлень на придбання товарів Замовника.

Згідно із умовами підпункту 1.2 пункту 1 Договору, виконавець зобов`язаний здійснити наступні дії з пошуку клієнтів та замовлень:

- здійснити пошук та залучення клієнтів та замовлень шляхом надання інформації про змовника;

- проводити агітацію і переговори з потенційними клієнтами, з метою укладення договору з замовником або отримання замовлення на придбання товару;

- надавати клієнтам рекламні матеріали, ділову документацію Замовника, в тому числі рекламні брошури, рекламні буклети.

Відповідно до пояснень представника позивача у судовому засіданні 05.06.2019 року, за вказаним договором позивачу був знайдений 1 клієнт - ТОВ «Л-Буд Компані», на адресу якого був виставлений рахунок на оплату №ВР00000917 від 27 лютого 2017 року на загальну суму 4 287 398,44 грн.

Суд зазначає, що документів, які б підтверджували діяльність контрагента позивача з реалізації вказаного договору в матеріалах справи відсутня. Не надавались жодні докази про надання рекламних послуг, примірників рекламних брошур, буклетів, деталізації послуг з пошуку замовлень та клієнтів і до перевірки відповідачу.

Надані до матеріалів справи договір про надання послуг, податкова накладна, рахунок на оплату, а також видаткові накладні суд не приймає до уваги в якості доказів реальності здійснення господарських операцій, оскільки із вказаних документів неможливо встановити роль ТОВ «Софт-Портал» до виконання договору, а саме не підтверджено факт того, що контрагент - ТОВ «Л-Буд Компані» був знайдений та співпрацював із позивачем, як клієнт, якого знайшов ТОВ «Софт-Портал».

Крім вказаного договору, позивач співпрацював із ТОВ «Софт-Портал» за договором про надання юридичних послуг №б/н від 01.03.2017 року.

Відповідно до умов п. 2.5 договору комплекс юридичних послуг включає: підготовку аналітичних висновків з питань застосування законодавства України та інших держав, експертних висновків стосовно законності вчинення дій, розробку проектів нормативно-правових актів, договорів, локальних документів суб`єкта господарювання, участь у розгляді і вирішенні господарських, цивільних, адміністративних, земельних, трудових, сімейних спорів, у тому числі підготовку процесуальних документів (позовних заяв, клопотань, скарг, пояснень), надання письмових консультацій, інформаційних довідок, а також представництво інтересів замовника в комерційних і третейських судах, органах державної влади та місцевого самоврядування.

Позивач у позовні категорично не погоджується із висновками акту перевірки та зазначає, що твердження податкового органу щодо відсутності участі виконавця у сімейних спорах не зрозуміла, оскільки по цьому виду спору у суб`єкта господарювання не може бути спірних правовідносин. Як зазначив позивач, що правовідносини із надання юридичних послуг були оформлені таким чином, що оплачувалась можливість доступу до надання юридичних послуг.

Суд із такими твердженнями позивача не погоджується, оскільки у договорі по надання юридичних послуг від 01.03.20117 року у п. 2.5 зазначена можливість представництва інтересів ТОВ «Вірма-Електросвіт», в т.ч. у сімейних спорах.

Як повідомив суду представник позивача в судовому засіданні 05.06.2019 року, ТОВ «Софт-Порта» надавало оцінку договорам, що в свою чергу, оформлювалось протоколами розбіжностей, а також підтвердив той факт, що такі протоколи розбіжностей відсутні в матеріалах справи.

Крім вказаного, суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ «Софт-Портал» має відповідних кваліфікованих фахівців для надання юридичних послуг - адвокатів, юристів.

До того ж, в матеріалах справи відсутня будь-яка документація правового характеру, яка свідчить про здійснення спеціалістами ТОВ «Софт-Портал» роботи із надання юридичних послуг, а саме заяв правового характеру, клопотань, процесуальних документів, копій матеріалів судових справ, у разі представництва Товариства у судових інстанціях, листування із контрагентами з приводу заключення договорів, протоколів розбіжностей до них та інші.

Між позивачем і ТОВ «Софт-Портал» був укладений договір про надання послуг № б/н від 01.03.2017 року, предметом якого були роботи по щомісячному абонентському обслуговуванню програмного продукту « 1С:8.2» УТП.

Відповідно до умов п. 2 Договору, встановлений наступний перелік робіт для виконання: відслідковування змін типових конфігураціях і релізах програм, повідомлення про це замовника; оновлення конфігурацій клієнта, оновлення релізів ПП, встановлення типових форм звітності; консультація по роботі з програмою; проведення регламентних операцій; тестування і виправлення БД, встановлення і демонстрація універсальних обробок і звітів з диска ІТС, налаштування інтерфейсів та прав доступу; зміни плану рахунків при умові роботи стандартних форм звітності; редагування та модифікація існуючих форм і звітів; зміни в модулях, що не впливають на принцип роботи основних алгоритмів налаштувань.

Проте, позивачем суду не надано доказів щодо дійсної реалізації вказаного договору, а саме: яким чином відбувалось відслідковування змін в типових конфігураціях клієнта, консультації по роботі з програмою, тестування та виправлення БД та інше. Тому суд вважає, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт здійснення операцій за вказаним договором.

В результаті опрацювання податкової інформації по ТОВ «Софт-Портал», відповідачем зазначено, що згідно з ЄРПН не встановлено реєстрацію контрагентами-постачальниками податкових накладних на адресу ТОВ «Софт-Портал» з номенклатурою послуг (послуги з пошуку замовлень, юридичні послуги, послуги з обслуговування програм 1С 8.2 УТП) та інших, які б свідчили про залучення трудового ресурсу чи послуг з експлуатації основних засобів.

Крім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 11.01.2018 року по справі № 752/13113/17 в рамках кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, в якій зазначено, що інформація по ТОВ «Ін-Текс», ТОВ «Софт-Портал» вказує на відсутність факту реального здійснення фінансово-господарської діяльності.

Позивач не надав до суду інформації щодо спростування цих фактів.

З урахуванням відсутності основних засобів, трудових ресурсів, відсутності деталізації послуг, суд приходить до висновку про недоведеність реальності здійснення фінансово-господарських операцій позивача із ТОВ «Софт-Портал».

Стосовно долучених позивачем до матеріалів справи документів, а саме листів відвантаження, суд не приймає їх до уваги в якості належних доказів по справі, оскільки більшість вказаних листів оформлено з порушення форми їх заповнення. Крім того, більшість із них виписана на адресу організацій, діяльність яких не була предметом перевірки контролюючого органу відповідно до акту перевірки № №288/26-15-14-04-03/35911101 від 27.03.2018 року та предметом розгляду даної справи.

Доводи позивача стосовно того, що він не має нести відповідальність за своїх контрагентів також не враховуються судом, оскільки за звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб`єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов`язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду.

При цьому реєстрації постачальника в органах податкової служби не характеризують підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку, що гарантує виконання своїх зобов`язань через уповноважених представників. А відтак доказами прояву розумної обережності слугують не лише установчі документи та витяги з Єдиного державного реєстру, але й обґрунтування мотивів вибору контрагента, обставин укладення та виконання договорів, перевірка ділової репутації контрагента, повноважень осіб, що діють від імені підприємства.

З огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету. У разі недобросовісності контрагентів покупець несе певний ризик не лише невиконання цивільно-правового договору, але й в рамках податкових правовідносин, позаяк в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися правом на податковий кредит в силу відсутності документів, що мають силу первинних документів.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит чи сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Також суд звертає увагу, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування. Крім того, прояв такої обачності й обережності при виборі постачальника послуг та вчинення будь яких дій на предмет перевірки податкової «доброчесності» контрагента, зокрема за доступними електронними базами даних на сайті контролюючого органу (база платників ПДВ, база анульованих свідоцтв платників ПДВ, база недобросовісних платників ПДВ, база місць масової реєстрації платників податків, отримання завірених копій статутних та реєстраційних документів, копій паспорта особи, яка підписуватиме договір, довідку про кількість співробітників контрагента, тощо), перевірки загальнодоступної інформації щодо наявності кримінальних проваджень за участю контрагента, в подальшому свідчитимуть на користь висновку, що платником податків вжито належні та достатні дії щодо його обізнаності на предмет податкової «надійності» такого контрагента та вказуватимуть на правомірність формування податкового обліку за господарськими операціями з таким контрагентом.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду № 816/1422/17 від 26.06.2018 року.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Аналогічна правова позиція була висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року у справі № 21-3687а15, від 18 грудня 2015 року у справі 2а-11797/11/1370.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного.

У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 статті 77 КАС України, обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Сам факт наявності у позивача податкових, чи видаткових накладних, інших документів з посиланням на поставку товарів (послуг), виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду № 803/1923/13-а від 25.06.2018.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операції є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідної операції та зв`язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, відповідач, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За таких обставин, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, ст. 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірма-Електросвіт» (03143, м. Київ, вул. Заболотного, 15, ) відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено і підписано 09 жовтня 2019 року

Суддя Н.Г. Вєкуа