Справа № 420/782/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/782/19

Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В. Дата і місце ухвалення: 08.07.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №18 від 28 січня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовувала тим, що 01.02.2019р. позивачем отримано повідомлення №5/1-23 від 28.01.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №18 від 28.01.2019р. Прийняте рішення порушує права позивача, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема право на отримання притулку в Україні, на розгляд всіх обставин, що стосуються міграційної справи позивача. Позивач зазначала, що під час проходження процедури оформлення документів вона чітко та обґрунтовано розповіла свою історію переслідування в країні громадянської належності - Російській Федерації, на підтвердження чого надала відповідні докази. Переслідування в країні громадянської належності пов`язанні з тим, що ОСОБА_1 неодноразово заявляла публічно, публікувалася в ЗМІ проти представників органів державної влади на території РФ, надавала організаційну, медійну та фінансову допомогу політичним організаціям, у зв`язку з чим, з метою залякування та припинення активної політичної діяльності, у неї проходили обшуки. Позивач вимушена була покинути територію Російської Федерації у зв`язку з переслідуванням, що пов`язане з її політичними переконаннями, громадською позицією. При цьому, територіальним підрозділом ДМС не було проаналізовано наданні докази, не перевірено її історію, наслідком чого надано формальну відмову.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №18 від 28.01.2019р. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення від 08.07.2019р., з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань не підтверджується жодними достовірними доказами, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення в країну походження, та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, апелянт посилається на те, що в Російській Федерації ОСОБА_1 обвинувачується у шахрайстві, вчиненому організованою групою в особливо великому розмірі у відповідності до ч.4 ст.159 Кримінального кодексу РФ. Позивач оголошена в міжнародний розшук, по відношенню до неї обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Перебування позивача в міжнародному розшуку за лінією Інтерполу свідчить про відсутність стосовно неї кримінальних переслідувань, які були б пов`язанні з ознаками визначення статусу біженця на території країни громадянської належності.

Посилається апелянт і на те, що під час проведення процедури розгляду заяви від 14.01.2019р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 надає нечітку та суперечливу інформацію стосовно обставин її участі в організації «Росія майбутнього», що не дозволяє встановити її фактичний зв`язок з організацією. Позивач погано орієнтується в особливостях політичної ситуації на території країни її громадянської належності, зокрема, ОСОБА_1 не володіє базовими знаннями стосовно історії створення, ієрархічної структури та подальшої діяльності організації. Обставини взаємодії позивача з «Фондом боротьби з корупцією» Олексія Навального не розглядається ГУ ДМС в Одеській області в якості можливої підстави для переслідування враховуючи відсутність жодного документального свідчення, яке б підтверджувало зв`язок ОСОБА_1 з зазначеним фондом. Газета « Волоколамская неделя», де позивач публікувала власні статті, продовжує безперешкодно функціонувати до цього часу, що свідчить про відсутність протиправних утисків по відношенню до редакції газети та її співробітників з боку представників органів державної влади.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що у позивача не виникало жодних проблем з виїздом за межі РФ, відсутня інформація про застосування до неї фізичного насилля, під час проживання на території країни громадянської належності ОСОБА_1 мала можливість належним чином захищати власні інтереси в судових процедурах, не зазнаючи, при цьому, тиску або упередженого ставлення. Позивач неодноразово вигравала судові процеси з низки принципових питань. Саме звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відбулося з суттєвими зволіканнями, незважаючи на наявність інших законних можливостей для постійної легалізації на території України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є уродженкою м.Дубна Московської області Російської Федерації, за віросповіданням православна християнка.

10.04.2016р. ОСОБА_1 вперше прибула на територію України авіарейсом Мінськ (Білорусь) - Одеса (Україна). До м.Мінськ (Білорусь) позивач дісталась власним автотранспортом.

Востаннє, ОСОБА_1 прибула на територію України 06.06.2018р. авіарейсом Амстердам (Нідерланди) - Відень (Австрія) - Одеса (Україна).

На території України позивач проживала на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 , виданої 10.10.2016р. 8001 строком дії до 02.09.2017р., яку, зі слів заявниці, вкрали.

У подальшому, ОСОБА_1 проживала на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , виданої 28.02.2017р. 8001, строком дії до 02.09.2017р., посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 , виданої 09.11.2017р. 8001, строком дії до 04.10.2018р.

14.01.2019р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначила, що не бажає повертатися на територію країни громадянської належності, у зв`язку з порушенням проти неї кримінальної справи за політичними мотивами, а також наявність в неї опозиційних політичних поглядів, які б могли створювати загрозу для представників органів державної влади і стати потенційною підставою для переслідувань.

За результатами розгляду справи №2019ОD0008 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , заступником начальника по боротьбі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Андрєєвим Ю.С . 28.01.2019р. складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом України «Про біженців та осіб, які потребують податкового або тимчасового захисту», у зв`язку з чим заява є очевидно не обґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують податкового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п. 4,6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 28.01.2019р., з урахуванням Висновку заступника начальника по боротьбі з шукачами захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Андрєєва Ю.С., Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №18, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю вказаного наказу позивач оскаржила його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Судом враховано, що позивач є позаштатним кореспондентом газети «Волоколамская неделя» за напрямком суспільно-політичне висвітлення, вибори та виборчі компанії, діяльності політичних партій та інших суспільних об`єднань, в якій ОСОБА_1 неодноразово друкувала компрометуючі діючу владу Російської Федерації статті. Суд першої інстанції зазначив, що всесвітня мережа Інтернет містить значну кількість публікацій про політичне переслідування в Російській Федерації, у яких, зокрема, йдеться про те, що жертвами переслідувань з боку російської влади стають опозиційні політики і громадські активісти, представники релігійних та національних меншин, ЛГБТ-активісти, а також громадяни України та проукраїнські активісти.

За висновками суду першої інстанції, розбіжності, які виявлені фахівцями Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області під час проведення співбесіди зі ОСОБА_1 не можуть слугувати безумовною підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В пунктах 10, 11 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) зазначено, що неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами та доповненнями), при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні 14.01.2019р. до ГУ ДМС України в Одеській області щодо оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 повідомила про те, що на території Російської Федерації вона займалася підприємницькою діяльністю, в тому числі являлася головою правління низки суб`єктів господарювання. Її чоловік ОСОБА_4 являється опозиціонером до діючої влади в РФ, його погляди позивач розділяла. Про свій опозиційний настрій позивач неодноразово заявляла публічно, в тому числі робила відповідні пости в соціальній мережі «Facebook» та публікувалася в ЗМІ. Позивач стверджувала, що вона надавала організаційну, медійну і фінансову допомогу політичним організаціям. Стверджувала, що її політична позиція неприйнятна для діючої влади РФ, так як через фінансування опозиційних партій діюча влада втрачає рейтинг. При прибутті на територію України ОСОБА_1 посилала свою діяльність у відповідному напрямку.

Позивач стверджувала, що ще в 2014-2015р.р. вона відчувала на собі тиск зі сторони спецслужб РФ, зокрема, отримувала від ФСБ наполегливі поради зупинити будь-яку діяльність щодо підтримки опозиції.

Під страхом незаконного затримання, арешту, тримання під вартою позивач вирішила покинути територію РФ та переїхала до України. Вже на території України позивачу стало відомо про відкриття відносно неї кримінальної справи правоохоронними органами РФ. Кримінальна справа №49000818 повністю сфабрикована компетентними органами РФ з метою тиску на ОСОБА_1 та примушування її припинити протидію діючому політичному режиму. Кримінальна справа має політичне підгрунття, наявні в ній матеріали недостовірні.

В підтвердження своїх доводів позивач надала органу Державної міграційної служби копію протоколу обшуку, копії журналістських посвідчень №4 від 04.04.2011р. та №17 від 04.04.2013р., довідку від редактора газети «Волоколамская неделя» від 10.01.2019р. №1-01/19, копії документів про реєстрацію газети «Волоколамская неделя», роздруківки статтей її авторства, копії виписок стосовно участі діяльності підприємств.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно є позаштатним кореспондентом газети «Волоколамская неделя» за напрямком суспільно-політичне висвітлення, вибори та виборчі компанії, діяльності політичних партій та інших суспільних об`єднань.

Позивач, як кореспондент засобів масової інформації, неодноразово друкувала в газеті «Волоколамская неделя» компрометуючі діючу владу Російської Федереції статті, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_4 », «ІНФОРМАЦІЯ_5», «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_7», «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Наведені обставини та матеріали справи спростовують доводи апелянта про відсутність у позивача власної громадської позиції.

Постановою слідчого з ОВС ІІ відділу СЧ ДСУ ГУ МВС Росії в м.Москва, капітана юстиції Хорошко М.С. від 02.10.2017р. про залучення в якості обвинуваченого, ОСОБА_1 залучено в якості обвинуваченого по кримінальній справі, пред`явивши їй обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ, а саме скоєння шахрайства, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману й зловживання довірою, з використанням власного службового становища, організованою групою, в особливо великому розмірі.

Постановою оперуповноваженого І відділу 2 ОРЧ «Р» ОУР УВС по ЦАО ГУ МВС Росії в м.Москва, капітана поліції Горнеко С.С. від 20.03.2018р. громадянку ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук з метою її арешту та екстрадиції.

Постановою Тверського районного суду м.Москви від 07.05.2018р. у відношенні обвинуваченої ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 07.12.2018р. у справі №521/20653/18 у відношенні ОСОБА_1 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не було надано підтверджень її можливих переслідувань в країні громадянського походження, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, всесвітня мережа Інтернет містить значну кількість публікацій про політичне переслідування в Російській Федерації, у яких, зокрема, йдеться про те, що жертвами переслідувань з боку російської влади стають опозиційні політики і громадські активісти, представники релігійних та національних меншин, ЛГБТ-активісти, а також громадяни України та проукраїнські активісти.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 вела активну діяльність у соціальній мережі «Facebook» та шляхом публікування в ЗМІ проти політики Російської Федерації, була критично налаштована до влади своєї країни, що могло викликати значне невдоволення зі сторони прихильників політики Російської Федерації.

Саме по собі існування вказаних обставин, на думку колегії суддів, виключає таку складову як «очевидна необґрунтованість заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», що у відповідності до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є єдиною підставою для відмови заявнику в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обставини, про які зазначає апелянт в поданій апеляційній скарзі, можуть бути враховані при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак не є беззаперечною підставою для висновку про очевидну необґрунтованість поданої ОСОБА_1 заяви.

Чисельні джерела інформації по країні походження позивача, зокрема щодо переслідування та затримання в Російській Федерації осіб, які висловлюють свою опозиційну думку, підтверджують її побоювання про можливе переслідування у разі повернення ОСОБА_1 до Російської Федерації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмовляючи позивачу у оформленні документів щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в Одеській області не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивача на момент прийняття оспорюваного наказу.

Верховний Суд у постанові від 04.07.2019р. по справі № 825/1685/16 висловив правову позицію, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 жовтня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук