Справа № 803/1766/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7078/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Денисюком Р.С., час ухвалення судового рішення 12 год 10 хв у м. Луцьку, час складання повного тексту судового рішення 31 травня 2019 року) за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ГУ ДВС у Волинській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №4 від 12.09.2016, яким йому було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб (далі ПДФО), що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 731846,90 грн, у тому числі 585477,52 грн за податковими зобов`язаннями та 146369,38 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, рішення № від 12.09.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до нього застосовано штрафні санкції на суму 15859,25 грн, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12.09.2016 зі сплати єдиного внеску в сумі 158592,51 грн.

Позовна заява, з урахуванням її уточнення, мотивована тим, що відповідачем було порушено порядок здійснення перевірки, що призвело до неповного з`ясування та не дослідження усіх заявлених витрат в декларації. Не взявши до уваги усі наявні у позивача первинні документи, відповідачем не було складено жодного акту про їх відсутність чи не подання. Крім того, позивач зазначає, що дані понесених витрат на придбання дизпалива, необхідного для сушіння ламелі, кількість годин сушіння та кількість висушеної ламелі не збігаються з даними, які відображені в акті перевірки. Щодо норм витрат пального на сушіння ламелі та відсутності калькуляції, вказує, що як підприємець, він зобов`язаний мате лише книгу обліку доходів і витрат та первинні документи походження товару. Разом з тим, зауважень щодо ведення бухгалтерського обліку з боку контролюючого органу не виникало. Для підтвердження витрат на паливо, позивач надав до позовної заяви довідку специфікацію, згідно якої норма витрат палива становить 28 л/год, що узгоджується з технічними характеристиками технічного паспорта, доданого до матеріалів справи. Проте, відповідач не перевіряв наявність котла для сушіння та не встановлював його характеристики. Щодо невідповідності витрат на дизпаливо згідно шляхових листів та невідповідності задекларованої кількості придбаних лісоматеріалів у 2015 році, а також завищення витрат на придбання лісоматеріалів у 2015 році на суму 10595,79 грн, не зрозуміло на підставі яких конкретних первинних документів здійснені неправильні записи, що можуть підтвердити завищення витрат на їх придбання та витрат на паливу на транспорт. При цьому, відповідач не зазначив, який конкретно шляховий лист неналежно оформлений. Не зрозуміло також на підставі яких первинних документів відповідачем в акті перевірки збільшено суму по статтях витрат, як податки, послуги банку та біржі за 2014 рік на суму 88199,58 грн та за 2015 рік на суму 44408,79 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої зазначає, що в частині не підтвердження витрат на дизпаливо, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що згідно наданої позивачем під час проведення перевірки структури валових витрат стаття витратна дизпаливо у 2014 році становила 699623,84 грн, а у 2015 році - 1576075,02 грн, тоді, як відповідно до висновків перевірки, викладених в акті перевірки від 09.08.2016 стаття витрат на дизпаливо у 2014 році становила 497670,00 грн (завищення на 219953,84 грн), а у 2015 році - 576738,00 грн (завищення на 999337,02 грн). При цьому, під час нового розгляду справи позивач вказав, що такі дані зумовлені помилкою бухгалтера і надав новий розрахунок витрат, відповідно до якого стаття витрат повністю підтверджує правомірність висновків контролюючого органу. Подорожні листи вантажних автомобілів, надані позивачем в ході перевірки повністю дублюють (подвоюють) витрати, які були враховані контролюючим органом на підставі інших товарно-транспортних накладних, що також наявні в матеріалах справи.

Стосовно витрат на сушіння ламелі, відповідач зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження понесення позивачем таких витрат. У ході перевірки не надано технічний паспорт сушки, документацію, згідно якої можливо встановити фактичне використання пального та/або інші документи, згідно яких можливо встановити норму витрат пального за одиницю часу при сушці готової продукції, калькуляцію виходу одиниці готової продукції з сировини, специфікацій тощо. Позивачем не надано документів, що підтверджують його право власності на апарат отеплювальний та чугунний котел, при цьому котел чугунний відсутній у переліку основних засобів у 2014-2015 роках. Крім того, апелянт ставить під сумнів наявність у позивача оригіналів технічних паспортів на вказане обладнання. У разі продажу вказаного обладнання позивач зобов`язаний був відобразити відповідний дохід від його продажу, однак жодна податкова накладна ним не виписувалася. Вказану обставину суд першої інстанції залишив поза увагою. Не відповідають висновки суду першої інстанції стосовно того, що посадова особа контролюючого органу не перевірила наявність такого обладнання, оскільки така про їх відсутність прямо зазначила. Крім того, апелянт ставить під сумнів наявну в матеріалах справи довідку-специфікацію, оскільки не відомо коли і ким складена, не містить ні дати, ні підпису самого позивача. Також, відповідач вказує на те, що дані журналу і відомості по рахунку 20 за 2015 рік долучені позивачем під час нового розгляду справи суперечать тому ж журналу-ордеру і відомостям по рахунку 2015 рік, наданого позивачем під час проведення перевірки. Звертає також апелянт увагу на наявний в матеріалах справи розрахунок фактичної собівартості готової продукції та розрахунок кількості проданої готової продукції, яким підтверджується заниження чистого доходу в двадцять разів.

Стосовно витрат на придбання лісоматеріалів, відповідач зазначає, що позивачем в ході перевірки на підтвердження придбання дуба-пиловника були надані товарно-транспортні накладні, проте на підтвердження здійснених господарських операцій не було надано документів на підтвердження оплати товару, видаткових та податкових накладних. Наявний в матеріалах справи договір купівлі-продажу необробленої деревини з ДП «Володимир-Волинське ЛГ» від 21.08.2015 не відповідає товарно-транспортним накладним ні по кількості проданого дуба, ні по його вартості. Водночас зазначає, що такий договір укладений через рік після їх виписки. Договори купівлі-продажу з іншими підприємствами взагалі відсутні. Відсутні видаткові накладні по господарським операціям з ДП «Ковельське ЛГ», ДП «Володимир-Волинське ЛГ» та ДП «Ківерцівське ЛГ». У відповідних звітних періодах податкові накладні зазначеним юридичним особам також не виписувалися.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданого представником позивача ОСОБА_2 -Кметь ОСОБА_3 А ОСОБА_4 , вказується на те, що контролюючий орган прийшов до висновку про завищення позивачем витрат на дизпаливо виходячи з поданої бухгалтером структури валових витрат, яка не є первинним документом, без перевірки контролюючим органом заявлених сум з книгою обліку доходів і зборів та первинних документів. При цьому, про некоректність та невідповідність книги обліку доходів та витрат відповідачем як під час перевірки, так і під час судового розгляду не заявлялося. Стосовно правомірності не взяття до уваги заявленої позивачем статті витрат на сушіння ламелі, відповідачем не було надано жодного доказу. В матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, договори купівлі-продажу ламелі, акти виконаних робіт, що свідчить про здійснення позивачем господарської діяльності, оскільки відбувався фактичний рух активів. Відносно статті витрат на придбання лісоматеріалів, представник позивача у відзиві зазначає, що на момент проведення перевірки у ФОП ОСОБА_1 були в наявності усі необхідні первинні документи. Стосовно того, що по даним операціям не виписувалися та не реєструвалися податкові накладні, представник позивача зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність за протиправні дії своїх контрагентів. Питання наявності чи відсутності договорів купівлі-продажу раніше не піднімалося.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Кушнір Ю.В., яка підтримала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 -Кметь К.А., які заперечували проти її задоволення, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що у період з 30.05.2016 по 17.06.2016 Луцькою ОДПІ було проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за вказаний період, за результатами якої складено акт №2512/13.04/ від 29.06.2016.

На підставі висновку Луцької ОДПІ від 13.07.2016 про розгляд заперечення до акта документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 №2512/13.04/ від 29.06.2016, наказу Луцької ОДПІ №860 від 26.07.2016, направлення №000815 від 26.07.2016, контролюючим органом з 27.07.2016 по 02.08.2016 була проведена документальна позапланова виїзна перевірка з питань, що становлять предмет заперечення, за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт №3675/13.04/ від 09.08.2016

Перевіркою встановлено порушення п.2 ч.1 ст.7, п.п.2, 3, 9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок за 2014 рік на суму 77 263 грн, за 2015 рік - на суму 81 328,81 грн; п.44.1 ст.44, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170, п.п.177.4.1 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено ПДФО на загальну суму 585 477,52 грн, з яких : за 2014 рік на суму 222 503,97 грн, за 2015 рік на суму 362 973,55 грн.

За наслідками перевірки, 12.09.2016 Луцькою ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суми грошового зобов`язання з ПДФО на суму 585 477,52 грн за основним зобов`язанням та на 146 396,38 грн за штрафними (фінансовими) санкціями, а також рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 15 859,25 грн, сформовано і направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф- від 12.09.2016 в сумі 158 592,51 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснювався виробничий процес, який передбачав висушування ламелі до певного проценту вологості. Можливість зробити це за короткий час шляхом природної сушки, під час проведення перевірки податковим органом не перевірялося і не встановлювалося. Придбання лісоматеріалів, її висушування, виготовлення ламелі відбувалося в незначні проміжки часу, що може свідчити про необхідність її додаткової сушки за допомогою технічних засобів. Під час проведення перевірки контролюючим органом не було встановлено, чи дійсно позивач проводив сушіння ламелі, що для цього використовувалося, чи був наявний у позивача котел та чи використовувався він для здійснення господарської діяльності (зокрема сушіння ламелі), не було порівняно показників приходу деревини, вихід з неї готової продукції, яка її собівартість та подальша реалізація готової продукції. Контролюючий орган під час перевірки лише констатував, що ФОП ОСОБА_1 не надано калькуляцію виходу одиниці продукції, у зв`язку з чим неможливо встановити фактичне використання пального. Не погоджуючись з доводами відповідача в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що під час проведення перевірки останній мав усі наявні у нього можливості встановити дані обставини, однак цього не зробив. У спростування доводів про завищення витрат на сушіння ламелі, позивачем було надано калькуляцію витрат палива. Витрати на сушіння ламелі ним відображено в податковому та бухгалтерському обліку, книзі доходів і витрат за відповідні роки та деклараціях про майновий стан. Стосовно витрат по придбанню дизпалива згідно пред`явлених шляхових листів, позивачем в ході перевірки було надано подорожні листи вантажних автомобілів за 2014-2015 роки, які містять обов`язкові реквізити. При цьому, будь-яких застережень до вказаних документів відповідачем не висловлено в процесі проведення перевірки. Разом з тим, певні недоліки в їх оформленні не є істотними та такими, що нівелюють правове значення первинного документу та реальність здійснення господарської операції. Щодо збільшення сум по статтях витрат, наданих позивачем, як податки та послуги банку, біржі за 2014 рік на 88 199,58 грн та за 2015 рік на 44 408,79 грн та їх врахування в рахунок зменшення суми завищених витрат за вказані періоди, суд першої інстанції вказав на суперечність таблиці акту перевірки даним, які вказують інші витрати. При цьому, збільшена сума по статтях витрат, наданих підприємцем, як податки та послуги банку, біржі за 2014 рік на 88199,58 грн не врахована в рахунок зменшення суми завищення витрат за вказані періоди. Висновок контролюючого органу щодо протиправного включення сум витрат по придбанню дуба-пиловника, суд першої інстанції вважав протиправним з огляду на те, що позивачем були надані суду копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, з яких видно де придбавався товар, зазначено його кількість, вартість, хто придбавав та хто відпускав товар та які засвідчують факт внесення ним готівкових коштів в каси державних лісгоспів на підтвердження факту їх оплати у 2014 році. Крім того, судом встановлено, що вказана деревина придбавалась позивачем з аукціонів. Операції з її придбання ним відображені в податковому та бухгалтерському обліку за 2014 рік. При цьому, відсутні будь-які дані, що на вимогу контролюючого органу такі документи не були надані.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вказана норма зобов`язує суд при новому розгляді враховувати правові висновки та мотиви, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2018, якою суд касаційної інстанції скасував постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.01.2017, якою позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2017, якою вказана постанова була залишена без змін.

Верховний Суд у своєму судовому рішенні вказав, що приймаючи до уваги паспорт на апарат опалювальний та розраховуючи норму витрат, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що апарат згідно цього паспорта є опалювальним, а не сушильним. По-друге, норма витрат палива на цей апарат розрахована виходячи з певного виду та якості палива, а також об`єму приміщення. Також, суд касаційної інстанції вказав, що судами з`ясовувались обставини щодо норм витрат палива без наявних технічних спеціальних знань та без урахування всіх необхідних чинників. Аналогічно без врахування всіх необхідних чинників був зроблений висновок про завищення витрат по придбанню лісоматеріалів за 2015 рік, який ґрунтується без врахування даних про наявність чи відсутність залишків деревини з 2014 року. Поза увагою судів залишено також те, що для формування доходів та витрат мають значення первинні документи, які видаються на підтвердження реально вчиненої операції, що вимагає від судів дослідження усіх первинних документів, пов`язаних з виконанням спірних операцій в сукупності з іншими доказами, що стосуються предмету доказування, встановлення обставин щодо фактичного здійснення оподатковуваних операцій, з обов`язковим врахуванням того, що суди не повинні обмежуватися дослідженням лише тих доказів, які були проаналізовані податковим органом під час проведення перевірки. У той же час, судами не було враховано те, що право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не обмежено поданням виключно тих доказів, що надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та подавати докази на підтвердження таких заперечень, надається платникові як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу (на яких допускається подання учасником процесу нових доказів). Як наслідок, судами взагалі не надавалась оцінка доказам, що не надавались до перевірки позивачем, а також не надана повна та належна юридична оцінка наявним у справі первинним документам бухгалтерського та податкового обліку з приводу достовірності даних вказаних в них, їх відповідності вимогам чинного податкового законодавства, наявності обов`язкових реквізитів. Відсутні посилання на відповідні первинні документи, які досліджувались судами та висновки щодо яких покладено в основу прийняття судового рішення. Не з`ясовано в повному обсязі наявність недоліків в оформленні первинних документів, відповідно, у разі їх наявності, не встановлено чи такі недоліки є істотними та такими, що нівелюють правове значення первинного документу та реальність господарської операції. Мотивуючи своє рішення відсутністю та/або неналежністю первинних документів на підтвердження здійснення господарських операцій позивача, суди обмежилися лише наведенням мотивів дублюючим акт перевірки.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечення позивача стосовно викладених у ній аргументів, беручи до уваги висновки і мотиви, з яких були скасовані попередні судові рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 162 ПК України, позивач є платником податку на доходи фізичних осіб, як резидент, який отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно дефініції, наведеної в п.162.1 ст.162 ПК України, платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні та податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування регулюється ст.177 ПК України.

Відповідно до п.177.1 ст.177 ПК України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин), доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.п.177.2, 177.11 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу.

Згідно п.138.1, 138.2 ст.138 ПК України (у цій же редакції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пункт 138.4 статті 134 ПК України).

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтями 1, 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку встановлені ст.9 цього Закону.

Згідно даної норми, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України (в редакції станом на 2014 рік), витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України (в редакції станом на 2014 рік), не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно відомостей, які містяться в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2014-2015 роки, поданої позивачем та які відображені в актах перевірок, сума загального оподатковуваного його доходу за 2014 рік становить 2329283,77 грн, за 2015 рік - 3324 642,00 грн, сума задекларованих витрат за 2014 рік становить 2303473,77 грн, за 2015 рік - 3299667,00 грн.

Структура валових витрат, наданих позивачем в ході проведення перевірки за 2014 рік включає в себе, зокрема, витрати на дизпаливо в сумі 699623,84 грн, витрати на сушіння ламелі 1191251,41 грн, витрати на лісоматеріали 246555,53 грн, структура валових витрат за 2015 рік включає в себе, зокрема, витрати на дизпаливо в сумі 1576075,02 грн, витрати на сушіння ламелі 785640,00 грн, витрати на лісоматеріали 668771,57 грн.

Як видно з матеріалів справи основним видом діяльності позивача є сушіння, виготовлення та продаж ламелі.

Контролюючий орган під час перевірки та в судовому засіданні стверджував, що ФОП ОСОБА_1 не надано калькуляцію виходу одиниці продукції, у зв`язку з чим неможливо встановити фактичне використання пального.

Проте, під час проведення перевірки контролюючим органом не було встановлено, чи дійсно позивач проводив сушіння ламелі, що для цього використовувалося, чи був наявний у ФОП ОСОБА_1 котел та чи використовувався він для здійснення господарської діяльності (зокрема сушіння ламелі), не було порівняно показників приходу деревини, вихід з неї готової продукції, яка її собівартість та подальша реалізація готової продукції.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки відповідач під час проведення перевірки мав усі наявні у нього можливості ці обставини встановити, однак цього не зробив, а тому вказані доводи відповідача не можуть братися до уваги.

На спростування порушення в частині завищення витрат на сушіння ламелі ФОП ОСОБА_1 надав бухгалтерську довідку-специфікацію, в якій зазначено, що для висушування однієї партії ламелі дубової в кількості 2500-2700 кв.м. сушильна камера працює безперервно 72-120 год і використовує 2016-3360 л дизельного палива на одну партію висушуваної продукції, ксерокопію паспорту на апарат опалювальний, працюючий на рідкому паливі, журнали-ордери і відомості по рахунку 203 «Паливо», з яких видно, що за 2014 рік висушено ламелі 45876 кв.м., на сушку якої витрачено 78120 л дизпалива на загальну суму 897299,20 грн, за 2015 рік висушено ламелі 33440 кв.м., на сушку якої витрачено 105280 л дизпалива на загальну суму 1527560,90 грн, при цьому норма витрат дизпалива за 1 год сушіння становить 28 л, товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, договори купівлі-продажу, акти виконаних робіт. У паспорті на апарат опалювальний вказано норми використання пального, що становить 1,0 л - 1,5 л/год, норма витрат палива на цей апарат розрахована виходячи з певного виду та якості палива, а також об`єму приміщення. Відповідно до довідки-специфікації, норма витрат палива становить 28 л, що узгоджується з технічними характеристиками технічного паспорту на чугунний котел для експлуатації на рідкому паливі і газу МК -1/260.

При цьому, відповідач не перевіряв наявність котла для сушіння ламелі, не встановлював його технічні характеристики, а взяв до уваги лише паспорт на апарат опалювальний, працюючий на рідкому паливі, який є опалювальним, а не сушильним.

Разом з тим, позивачем надано суду калькуляції витрат палива.

Витрати на сушіння ламелі ним відображено в податковому та бухгалтерському обліку, книзі обліку доходів і витрат за відповідні роки та деклараціях про майновий стан.

Спростувати доводи сторін про фактичну кількість витрат палива на сушіння ламелі не має можливості, тобто однієї із складових вартості, оскільки правовідносини відбувалися у 2014-2015 роках та вказані горелка та котел є реалізованими позивачем та їх немає в наявності.

Дані по бухгалтерському обліку позивача не співпадають з даними, які відображені в акті перевірки, а саме : витрати на сушіння ламелі в 2014 році - 1191251,41 грн, у 2015 році - 785640,00 грн.

Так, із журналу-ордеру і відомостей по рахунку 203 «Паливо» за 2014-2015 роки ФОП ОСОБА_1 вбачається, що витрати на сушіння ламелі у 2014 році становлять 897299,20 грн, а у 2015 році 1527560,90 грн.

Тобто, дані по бухгалтерському обліку позивача не співпадають з даними контролюючого органу, які відображені в акті перевірки.

Отже вважати, що висновки контролюючого органу про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат на сушіння ламелі у сумах, вказаних в акті перевірки, є помилковими.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно вказав про необґрунтованість висновків Луцької ОДПІ щодо не підтвердження позивачем статті витрат на сушіння ламелі за 2014-2015 роки на загальну суму 1976891,41 грн (в тому числі за 2014 рік на суму 1191251,41 грн, за 2015 рік на суму 785640 грн).

Крім того, як встановлено в ході перевірки, згідно пред`явлених шляхових листів міжнародного значення та по Україні позивачем підтверджено витрати по придбанню дизпалива, що безпосередньо пов`язані з одержанням доходу за 2014 рік в сумі 479670 грн та за 2015 рік в сумі 576738 грн.

Позивачем у ході проведення перевірки було надано відповідачу подорожні листи вантажних автомобілів за 2014-2015 роки, які містять обов`язкові реквізити, визначені частиною другою статті 9 Закону №996-XIV.

Вказані недоліки в оформленні подорожніх листів не є істотними та такими, що нівелюють правове значення первинного документу та реальність здійснення господарської діяльності.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що в ході перевірки контролюючим органом збільшено суми по статтях витрат, наданих підприємцем, як податки та послуги банку, біржі за 2014 рік на 88199,58 грн, але їх не враховано в рахунок зменшення суми завищення витрат за вказані періоди.

Крім того, як свідчать матеріали справи, в ході позапланової перевірки на підтвердження додатково понесених витрат позивач надав документи по придбанню дуба-пиловника за 2014 рік на загальну суму 265406,65 грн, а саме : товарно-транспортну накладну №007872 від 03.07.2014, видану ДП «Ковельське ЛГ» на суму 34 991,65 грн, дуб-пиловник в кількості 18,35 куб.м., товарно-транспортну накладну №000114 від 07.06.2014, видану ДП «Володимир-Волинське ЛГ» на суму 75194 грн, дуб-пиловник в кількості 29 куб.м., товарно-транспортну накладну №009550 від 18.06.2014, видану ДП «Ківерцівське ЛГ» на суму 79462 грн, дуб-пиловник в кількості 27 куб.м., товарно-транспортну накладну №000144 від 10.10.2014, видану ДП «Володимир-Волинське ЛГ» на суму 75760 грн, дуб-пиловник в кількості 24,4 куб.м.

Позивач надав суду копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, які засвідчують факт внесення ним готівкових коштів в каси державних лісгоспів на підтвердження факту оплати вищезгаданих ТТН у 2014 році.

Із вказаних документів чітко видно де придбавався товар, зазначено його кількість, вартість, хто придбавав та відпускав товар.

Також, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи представників відповідача про те, що по даних операціях податкові накладні не виписувалися та не реєструвалися, оскільки позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів. На вказаних документах наявні відповідні реквізити продавців, які скріплені їх печатками.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що дані по бухгалтерському обліку позивача не співпадають з даними контролюючого органу, відображеними в акті перевірки, які посадові особи контролюючого органу вивели на власний розсуд, відтак виходячи зі змісту наявних первинних документів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач здійснював витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей, а тому вказані господарські операції відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Також, доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленого процесуальним законом обов`язку доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень таким суб`єктом, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх доводів.

Відтак, висновки контролюючого органу про порушення позивачем норм податкового законодавства, викладені в акті перевірки, які мали наслідком прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є безпідставними та необґрунтованими, що має наслідком визнання їх протиправним та скасування.

Щодо залишення позовної заяви без розгляду в частині про визнання протиправним та скасування рішення № від 12.09.2016 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12.09.2016, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.1.1 ст.1 ПК України, цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Вказане свідчить, що положення ПК України не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

Відтак, при оскарженні рішення податкового органу, прийнятого в межах Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), строк звернення до адміністративного суду тривалістю 1095 днів не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 по справі №802/983/18-а.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положеннями ч.1 ст.2 Закону № 2464-VI передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно ч.2 ст2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються зокрема принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон № 2464-VI.

За змістом пункту 4 частини першої статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску має право оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.

Відповідно до ч.14 ст.25 Закону № 2464-VI, про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Оскарження рішення органу доходів і зборів про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення органом доходів і зборів вищого рівня та/або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або судом рішення у справі. Строк сплати фінансових санкцій також зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.

Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень органу доходів і зборів щодо нарахування пені та застосування штрафів.

У свою чергу, порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску передбачено ч.4 ст.25 Закону №2464-VI.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абз.5-10 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Отже, враховуючи поширення порядку, строків та процедури оскарження вимоги про сплату єдиного внеску на оскарження рішень органу доходів і зборів щодо нарахування пені та застосування штрафів, вказаними законодавчими положеннями визначено порядок дій платника в частині непогодження із отриманим рішенням про застосування штрафних санкцій та строки вчинення відповідних дій щодо оскарження такого рішення.

З огляду на вказане, рішення Луцької ОДПІ № від 12.09.2016 на підставі п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI про застосування штрафної санкції в розмірі 15 853,25 грн та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12.09.2016 підлягають оскарженню у десятиденний строк з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи №803/1766/16 не містять відомостей щодо отримання позивачем вищевказаних рішень, а долучені в судовому засідання повідомлення про вручення поштових відправлень не свідчать про отримання саме оскаржуваних рішень.

Також з відомостей про вручення видно, що отримувачем зазначено «Гришко», проте повноважень про отримання документів від імені позивача «Гришком» суду надано не було.

Положеннями ч.3 ст.2 КАС України закріплено основні засади (принципи) адміністративного судочинства, якими, зокрема, є верховенство права (відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави), рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги та клопотання про залишення позову без розгляду не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а відтак, відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 265, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року по справі №803/1766/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 10.10.2019.