Справа № 120/1967/19-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

09 жовтня 2019 р. Справа № 120/1967/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса Михайла Богдановича, розглянувши в письмовому провадженні клопотання ОСОБА_1 про розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу

ВСТАНОВИВ

19.06.2019 року в суд надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) в якій позивач просить визнати дії ГУ ДФС у Вінницькій області протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу від 05.02.2019 № Ф-143161-54.

Ухвалою від 21.06.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-ти денний термін для усунення недоліків позовної заяви.

05.08.2019 року на виконання ухвали суду від 21.06.2019 року надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 12.08.2019 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

09.09.2019 року ОСОБА_1 до суду подано клопотання про розгляд адміністративної справи № 120/1967/19-а в судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін.

Мотивуючи клопотання, позивач зазначив, що не погоджується із позицією Головного управління ДФС у Вінницькій області викладеною у відзиві на позовну заяву. Також вказав, що бажає поставити питання представнику відповідача та почути відповіді на них, а також надати пояснення суду особисто.

Розглянувши клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом 6 ч. 6 ст. 12 КАС України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, у тому числі справи, щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскаржувана позивачем вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05 лютого 2019 року № Ф-143161-54 на суму 18276,72 грн. відноситься до числа рішень, про які йде мова у п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, а тому справа пов`язана із оскарженням такої вимоги є справою незначної складності. Крім цього, переданий позивачем на розгляд суду спір не належить до числа тих, що не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. 257 КАС України).

За загальним правилом, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч. 5-6 ст. 262 КАС України).

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відтак, при вирішенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, доводи особи яка заявляє клопотання є важливими, однак не мають визначального значення. Натомість вирішальним є те, чи має суд можливість із урахуванням характеру спірних правовідносин та предмету доказування надати оцінку важливим аргументам учасників справи та прийняти рішення, що у повній мірі відповідало б критеріям законності та обґрунтованості.

Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, що входять у предмет доказування встановлюються визначеними ч. 2 ст. 72 КАС України засобами доказування. До них належать: 1) письмові, речові і електронні докази; 2) висновки експертів; 3) показання свідків.

Тому, навіть у випадку розгляду справи без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, позивач не був позбавлений можливості подавати докази у порядку та строки встановлені процесуальним законом.

Щодо аргументу клопотання позивача про незгоду із відзивом відповідача та намір висловити свою позицію у судовому засіданні, то такі не є підставою для постановлення ухвали про продовження розгляду справи у судовому засіданні із повідомлення (викликом) учасників справи.

Так, згідно ч. 2 ст. 159 КАС України, заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частиною 1 ст. 163 КАС України передбачено, що у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

Ухвалою від 12.08.2019 року позивачу роз`яснено його право на подання відповіді на відзив та встановлено строк на його подання. Тому позивач у процесуальній формі передбаченій для розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у спосіб подання відповіді на відзив міг висловлювати свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

Оцінюючи доводи позивача про необхідність забезпечення йому доступу до суду (у розумінні джерел міжнародного права та практики їх застосування) шляхом призначення розгляду цієї справи у судовому засіданні, суд виходить із таких мотивів.

Питання фактичного доступу до суду неодноразово було предметом аналізу Європейського суду з прав людини. У рішенні від 21.02.1975 року прийнятому у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" Суд зазначив: "на думку Суду було б немислимо, щоб стаття 6 п. 1 містила детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися цими гарантіями - доступу до суду. Такі характеристики процесу, як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються сенсу, якщо немає прямого судового розгляду".

У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" Суд повторив, що пункт 1 статті 6 (995_004) гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (980_086) (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія A, № 18, сс. 17-18, пп. 35-36).

Тому позивачу слід врахувати, що судом забезпечено реалізацію його права на "доступу до суду" як складової "права на суд", у спосіб відкриття провадження у справі за його позовом. При цьому визначення порядку розгляду цієї адміністративної справи (у судовому засіданні чи у порядку письмового провадження) законодавцем віднесено до компетенції суду, оскільки Держава в особі органів законодавчої та судової влади встановлюючи та реалізовуючи нормативні правила користуються значною свободою вибору належних засобів для забезпечення відповідності судових процедур вимогам статті 6 Конвенції

Такий підхід теж узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні від 8 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany" та рішенні від 25.04.2002 року "Varela Assalino contre le Portugal". Аналізуючи питання публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Суд вказав, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку. В окремих випадках, розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Підсумовуючи, суд зазначає, що за характером спірних правовідносин, предметом доказування і складом учасників ця справа має ознаки адміністративної справи незначної складності та не потребує заслуховування усних пояснень сторін для прийняття законного і обґрунтованого рішення. Аргументи клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) учасників справи оцінені судом, однак такі не вказують про наявність підстав для задоволення клопотання.

Керуючись ст.ст. 12, 248, 256, 262, КАС України суд, -

УХВАЛИВ

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд адміністративної справи № 120/1967/19-а в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя Богоніс Михайло Богданович