Справа № 826/6662/15
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6662/15 Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В, Бєлової Л.В.,

за участю секретаря Григорук В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства Юстиції України про визнання протиправними дії,-

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просила: - визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо ОСОБА_1 , обставин та предмету її звернення до Міністерства юстиції України із заявою (зверненням) від 11.02.2015, а також результатів розгляду Міністерством юстиції України зазначеного звернення, здійсненого у ході проведення брифінгу 16.03.2015; - визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно частини 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 11.02.2015 звернулась до Міністерства юстиції України із заявою, в якій зазначала, що вона з 04.06.2013 по 22.01.2014 займала посаду першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області. З 22.01.2014 була звільнена з посади першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області та призначена на посаду начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області. З 23.10.2014 призначена на посаду заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві.

Перебуваючи на посаді заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області менше одного року та звільнившись з даної посади з 22.01.2014 шляхом переводу на посаду начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області на підставі ч. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України, позивач вважала, що її звільнення в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 виключає можливість здійснення щодо неї заходів люстрації, оскільки заборона діє до осіб, які займали посади, зазначені у ч. ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» не менше 1 року у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням. 17.12.2014 позивач подала заяву Голові Державної фіскальної служби України про те, що заборони, визначені ч. 3 та ч. 4 ст. 1 Закону не застосовуються щодо неї та надала згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей відповідно до Закону.

За наведених обставин у заяві від 11.02.2015 до Міністерства юстиції України просила надати роз`яснення щодо не відповідності її Закону «Про очищення влади» та відсутності підстав звільнення у зв`язку з люстрацією.

Як наголошує позивач, у відповідь на заяву від 11.02.2015 Міністерство юстиції України листом №І-2687 від 13.02.2015 за підписом першого заступника Міністра Наталії Севостьянової повідомило, що положення ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» не можуть бути застосовані щодо позивача.

Крім того, в матеріалах справи міститься інший лист Міністерства юстиції України №І-2687/11.0.2 від 12.03.2015, адресований ОСОБА_1 , за підписом заступника Міністра-керівника апарату Оксани Іванченко, в якому, зокрема зазначено, що застосування заходів з очищення влади до посадової (службової) особи, звільненої у порядку переведення на іншу посаду в період з 21.11.2013 по 22.02.2014, виключення щодо застосування заборон на підставі критеріїв, передбачених ч. 2 ст. 3 Закону, становлять особи, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та були звільнені з відповідної посади (посад) за власним бажанням. В той же час, позивач звільнена з посади першого заступника ГУ Міндоходів в Київській області в порядку переведення, а тому дія Закону розповсюджується без обмежень на всіх осіб, які обіймають посади (перебувають на службі) в державних органах та органах місцевого самоврядування (крім виборних посад).

Позивач наголошувала, що про зазначений вище лист Міністерства юстиції України від 12.03.2015 вона дізналась безпосередньо із засобів масової інформації, які здійснювали трансляцію ходу проведення брифінгу 16.03.2015 у приміщенні Кабінету Міністрів України, в рамках якого результати розгляду звернення позивача стали предметом публічного обговорення офіційними представниками Міністерства юстиції України - Міністром юстиції України Петренком П.Д. та першим заступником Міністра юстиції України Севостьяновою Н.І .

Позивач вважає, що Міністерством юстиції України допущено ряд грубих порушень положень чинного законодавства України в частині неодноразового незаконного розголошення відомостей, що містяться у зверненні особи, порушенні строків розгляду та вирішення питань, викладених у зверненні, недотриманні вимог щодо змісту відповіді, яка містить відмову у задоволенні клопотання заявника, здійсненні відмови від офіційної відповіді, наданої за результатами розгляду звернення громадянина, та фактично наданні за результатами одного й того звернення двох протилежних за змістом відповідей.

Вважаючи дії Міністерства юстиції України протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про звернення громадян» не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію».

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Частиною 2 ст. 21 цього Закону встановлено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень.

Звернення позивача до відповідача із заявою від 11.02.2015 мало на меті надання роз`яснення щодо не відповідності її Закону «Про очищення влади» та відсутності підстав звільнення у зв`язку з люстрацією під час та за наслідками перебування позивача на посадах першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області, начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області та заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві.

У відповідності до Положення про Міністерство доходів і зборів України (чинного на час виникнення спірних відносин), затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 №141/2013, Міністерство доходів і зборів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань, зокрема, забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізація єдиної державної податкової, державної митної політики (п. 1 Положення).

Відповідно до п. 14 Положення Міндоходів України є юридичною особою публічного права.

Згідно з положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (на які посилається відповідач у своїх запереченнях проти задоволення позову), схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (ст. ст. 3, 4, 6 Декларації).

Як вбачається з матеріалів справи що на брифінгу 16.03.2015 у приміщенні Кабінету Міністрів України, в рамках якого результати розгляду звернення позивача стали предметом публічного обговорення офіційними представниками Міністерства юстиції України - Міністром юстиції України Петренком П.Д. та першим заступником Міністра юстиції України Севостьяновою Н.І. , обговорювались обставини перебування позивача на посадах першого заступника начальника Головного управління Міндоходів у Київській області, начальника Бориспільської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області та заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві, тобто під час перебування позивача на публічній службі.

В матеріалах справи також наявна стаття з інтернет-блога «Українська правда» в якій Міністр юстиції України Павло Петренко оприлюднив лист-відповідь Міністерства юстиції України від 12.03.2015 року №І-2687/11.0.2 де зазначено місце проживання ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», конфіденційна інформація - це інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Разом з цим, поняття конфіденційної інформації визначено також Цивільним та Податковим кодексами України, законами України «Про інформацію», «Про звернення громадян», «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні», «Про Всеукраїнський перепис населення», «Про телебачення та радіомовлення», «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві», «Про доступ до судових рішень» та іншими.

Відповідно до цих та інших нормативно-правових актів не підлягає розголошенню наступна інформація про особу: відомості про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, адреса, дата та місце народження, місце проживання.

За таких обставин, суд вбачає у діях Міністра юстиції України протиправність дій щодо розголошення відомостей про місце проживання ОСОБА_1 .

З приводу видачі, як стверджує позивач, на одне й те звернення від 11.02.2015 двох протилежних за змістом відповідей Міністерства юстиції України листами від 13.02.2015 №І-2687 та від 12.03.2015 №І-2687/11.0.2, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що на одне звернення було надано дві відповіді протилежними за змістом.

Відповідач зазначав, що на звернення ОСОБА_1 від 12.02.2019 року була надана відповідь 12.03.2019 № І-2687/11.0.2, інших відповідей не надавалось, як доказ додав журнал вихідної кореспонденції.

Представник позивача, в свою чергу, в підтвердження обставин щодо наявності оригіналу листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687, посилався на висновок комплексної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів від 21.05.2015 №251/1тдд.

Однак, як стверджував представник відповідача, що даною судовою експертизою не надано відповіді на ключові питання щодо визначення ідентичності (підробки) листа від 13.02.2015 №І-2687, а саме: «Чи ідентичний (однорідний) матеріал паперу, на якому надруковано перший та другий аркуші листа від 13.02.2015 №І-2687? - п. 5 резолютивної частини експертного висновку», «Чи є лист від 13.02.2015 №І-2687 цілісно надрукованим документом? - п. 6 резолютивної частини експертного висновку», «Чи був лист від 13.02.2015 №І-2687 виготовлений шляхом монтажу із застосуванням копіювально-розмножувальної техніки? - п. 7 резолютивної частини експертного висновку», «Чи відповідає формат тексту на аркуші 1 формату тексту 2 лист від 13.02.2015 №І-2687? - п. 10 резолютивної частини висновку експерта».

Інших доказів в підтвердження отримання (відправлення) як листа від 13.02.2015 №І-2687, так і листа від 12.03.2015 № І-2687/11.0.2, - учасниками справи не надано.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 12.03.2019 року було призначено судово технічну експертизу листа-відповіді Міністерства юстиції України від 13.02.2015 року № І-2687 та поставлено на вирішення експерта наступні питання:

1. Чи виготовлені перша та друга сторінки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?

2. Чи використана однакова або різна фарба (барвник) для друку при виготовленні тексту на першій та на другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?

3. Чи використаний однаковий або різний формат шрифту (вид, розмір, колір, стиль), формат абзаців (відступи, інтервали) при виготовленні тексту на першій та другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?

08.07.2019 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшов висновок експерта від 01.07.2019 року № 17-/514 за результатами судово-технічної експертизи документів, проведеної за матеріалами справи № 826/6662/15.

З даного висновку вбачається, що вирішити запитання «Чи виготовлені перша та друга сторінки листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 на одному або різних принтерах (копіювальних апаратах, багатофункціональних пристроях)?» не виявилось можливим.

Друге запитання «Чи використана однакова або різна фарба (барвник) для друку при виготовленні тексту на першій та на другій сторінках листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687?» не вирішувалось, у зв`язку з тим, що воно не входить до переліку запитань, які вирішує судово-технічна експертиза документів.

На трете запитання у висновку зазначено, що текст на першому аркуші листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 № І-2687 та текстом на другому аркуші цього листа, нанесені однаковим шрифтом (про що свідчать відповідність розмірних характеристик, гарнітури, конфігурації літер та розділових знаків, відстань між рядками тексту та розміри абзаців відносно попереднього рядка).

В даному висновку також не надано відповіді на ключові питання щодо визначення ідентичності (підробки) листа від 13.02.2015 №І-2687.

Інших доказів в підтвердження отримання листа від 13.02.2015 № І-2687 суду надано не було.

Оскільки матеріали даної адміністративної справи не містять належних доказів в підтвердження чи спростування обставин дійсності листа Міністерства юстиції України від 13.02.2015 №І-2687 та його направлення позивачу, а рішення суду не може будуватись на припущеннях, - суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.

Стосовно строків розгляду звернення позивача від 11.02.2015 до Міністерства юстиції України та надання відповіді останнім від 12.03.2015№І-2687/11.0.2, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення громадян розглядаються і вирішуються відповідними уповноваженими органами у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Позивач стверджує, що предметом її звернення від 11.02.2015 до Міністерства юстиції України за змістом фактично стосується надання Міністерством юстиції України, як органом державної влади, роз`яснень положень чинного законодавства України і, відповідно, не потребувало додаткового вивчення, тому таке звернення мало бути розглянуто та вирішено Міністерством юстиції України не пізніше п`ятнадцяти днів від дня отримання.

Однак, вирішення питання стосовно необхідності додаткового вивчення обставин, зазначених в зверненні, покладається на розсуд суб`єкта, що розглядає таке звернення. Тим більше, як зауважує сам позивач, у заяві зазначалися посади, перебування на яких позивача у конкретно визначених періодах потребували з`ясування для вирішення поставленого питання щодо застосування (чи відсутності такого) до позивача Закону України «Про очищення влади».

Таким чином, Міністерство юстиції України, надавши відповідь від 12.03.2015 № І-2687/11.0.2 на звернення від 11.02.2015, не порушило ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дії Міністерства юстиції України в частині складання листа-відповіді Міністесртва юстиції України від 12.03.2016 № І-2687/11.0.2, а відтак не вбачається підстав для їх задоволення.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2018 року - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов частково.

Визнати протиправними дії Міністерства юстиції України в частині здійснення публічного розголошення відомостей щодо місця проживання ОСОБА_1 здійсненого у ході проведення брифінгу 16.03.2015.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова