Справа № 804/9394/14
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2019 року

Київ

справа №804/9394/14

адміністративне провадження №К/9901/12027/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015, прийняту у складі колегії суддів: Малиш Н.І. (головуючий), Баранник Н.П., Щербака А.А.

І. Суть спору

1. У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), в якому просив суд:

1.1. - визнати протиправним та скасувати наказ ДМС України від 04.06.2014 №357-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпЗ України;

1.2. - поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області;

1.3. - зобов`язати ДМС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ від 04.06.2014 № 357-к, прийнятий на підставі заяви за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпЗ України, у той час як позивач перебував на стаціонарному лікуванні у лікарні. Також зазначає, що ніякої заяви про звільнення 29.05.2014 він не писав і не підписував, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ ДМС України від 04.06.2014 № 357-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області за угодою сторін є протиправним та підлягає скасуванню.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом ДМС України від 20.03.2012 № 173-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області порядком переведення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.12.1994 №804 «Про затвердження Положення про порядок стажування у державних органах», як такого, що успішно пройшов стажування на цій посаді.

4. Наказом ДМС України від 04.06.2014 № 357-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача з 04.06.2014 звільнено з посади начальника ГУДМС у Дніпропетровській області за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, підстава: заява ОСОБА_1 , погодження Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. та погодження Дніпропетровської обласної державної адміністрацієї.

5. Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 05.06.2014 № 133-к «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ ДМС України від 04.06.2014 № 357-к; визначено вважати ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області 04.06.2014 за угодою сторін, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

6. З наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 05.06.2014 № 133-к позивач ознайомлений 16.06.2014.

7. Також судами встановлено, що з 09.04.2014 по 14.06.2014 позивач знаходився на лікарняних, про що в матеріалах справи містяться листки непрацездатності (а.с. 22-24 Т1).

8. Уважаючи наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2014 №357-к протиправним ОСОБА_1 , звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

9. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

10. Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що між позивачем та відповідачем було досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Крім того, під час ознайомлення з оскаржуваним наказом та отримання трудової книжки позивачем не було зафіксовано незгоди зі звільненням шляхом поставлення свого підпису під час ознайомлення. Також цей суд зауважив, що оскільки звільнення відбулося за угодою сторін, а не за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, положення частини третьої статті 40 КЗпП України у рамках спірних правовідносин застосуванню не підлягають. На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача здійснено у відповідності до норм чинного законодавства України.

11. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказу ДМС України від 04.06.2014 №357-к: в цій частині позов задоволено - скасовано наказ ДМС України від 04.06.2014 №357-к. В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2015 залишено без змін.

12. Суд апеляційної інстанції у вказаному рішенні дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнято відповідачем не на підставах, визначених чинним законодавством, а тому він підлягає скасуванню. При цьому суд послався на відсутність оригіналу заяви позивача від 29.05.2014 про звільнення за угодою сторін з 04.06.2014, на недоведеність написання позивачем заяви від 29.05.2014 та подання її до органів міграційної служби, а також на те, що показання свідків не відображають зміст документу - заяви позивача про звільнення від 29.05.2014, зокрема, дати звільнення за угодою сторін.

13. Також цей суд вказав, що оскільки позивачем не оскаржено наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 05.06.2014 №133-к, підстави для поновлення останнього на посаді відсутні.

IV. Касаційне оскарження

14. У касаційні скарзі ДМС України, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення та неповну оцінку доказів, просить його скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

15. У доводах касаційної скарги відповідач вказує, що звільнення працівника згідно із пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) не потребує обов`язкового подання письмової заяви.

16. В той же час, намір позивача припинити трудові відносини з ДМС України за угодою сторін підтверджується копією заяви позивача про звільнення. Крім того, під час проставлення підпису на наказі про ознайомлення з наказом щодо звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 зауважень не висловив.

17. У письмових запереченнях на касаційну скаргу позивач звертає увагу суду на те, що ніякої заяви про звільнення він не писав та не підписував, наміру звільнитися з посади не мав, а наявна в матеріалах справи копія такої заяви не може бути належним та допустимим доказом з підстав неможливості встановлення судом її відповідності оригіналу. Вважає висновки апеляційного суду вірними та обґрунтованими, а касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

18. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

20. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

21. Спірні відносини врегульовані Законом України «Про державну службу», Кодексом законів про працю України, Положенням про державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 405/2011.

22. Суспільні вдносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами Украхни права на державну службу, станом на час виникнення спірних відносин, були врегульовані Законом України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», який визначав загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та апараті.

23. Стаття 30 означеного Закону передбачає можливість припинення державної служби на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України.

24. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

25. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

26. За приписами пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, норми якого підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин у частині, не врегульованій спеціальним законодавством, однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін. Основними умовами угоди про припинення трудового договору щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

27. Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника.

28. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

29. Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

VI. Позиція Верховного Суду

30. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

31. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

32. За приписами статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

33. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

34. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

35. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

36. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

37. За приписами пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, норми якого підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин у частині, не врегульованій спеціальним законодавством, однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін. Основними умовами угоди про припинення трудового договору щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

38. Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника.

39. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

40. Судами попередніх інстанцій установлено відсутність оригіналу заяви позивача від 29.05.2014 про звільнення за угодою сторін з 04.06.2014. У матеріалах справи міститься лише копія вказаної заяви, що унеможливлює встановлення її відповідності оригіналу. Крім того, висновок експертного почеркознавчого дослідження ґрунтується на дослідженні електрофотографічних копій вказаної заяви.

41. У той же час позивач зазначає, що ніякої заяви про звільнення він не писав та не підписував, наміру звільнитися з посади не мав.

42. Оскільки відповідач не надав оригінал заяви ОСОБА_1 від 29.05.2014 про звільнення за угодою сторін, то Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2014 №357-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ГУ ДМС у Дніпропетровській області за угодою сторін прийнято відповідачем не на підставах, визначених чинним законодавством, а тому підлягає скасуванню.

43. Також, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді у зв`язку з тим, що наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 05.06.2014 №133-к позивачем не оскаржено.

44. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

45. Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

46. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VII. Судові витрати

47. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2015 року у справі № 804/9394/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

М.М. Яковенко