Справа № 420/3067/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/3067/19

Головуючий в І інстанції: Іванов Е.А.

Дата та місце ухвалення рішення: 08.07.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 40942,80 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність відповідача щодо затримки виплати належних до вплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в день звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 40942,80 грн. та вирішено розглядати справу у спрощеному провадженні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційному скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи справу та залишаючи заявлений позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк для звернення до суду за захистом порушених прав.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Так, в позовній заяві позивач зазначає, що наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області № 303 о/с від 02.07.2012 року п/п-ка міліції ОСОБА_1 , звільнено у запас Збройних сил з посади начальника відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області 03.07.2012 року на підставі п. 65 «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Проте, виплату одноразової грошової допомоги при звільненні він отримав частково 20.09.2012 року у розмірі 99792 грн. та 29.11.2012 року - 3898,13 грн., що разом складає 103690,13 грн.

Таким чином, в день звільнення зі служби 03.07.2012 року належна йому сума одноразової грошової допомоги у розмірі 130690,13 грн. виплачена не була, та остаточно розрахунок проведений тільки 29 листопада 2012 року.

Спеціальним законодавством, яке регулювало порядок проходження служби в органах внутрішніх справ на час звільнення позивача були: Закон України «Про міліцію», Постанова Кабінету міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 р. «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», Постанова Кабінету міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Наказ Міністерства внутрішніх справ № 499 від 31.12.2007 року «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Однак, вказане законодавство не регулювало питання відповідальності в разі затримки розрахунку при звільненні, тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати норми трудового законодавства, тобто, Кодекс законів про працю України.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Конституційний суд України в рішенні по справі № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року зазначив, що не виплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 належить до застосування при вирішенні даного спору, оскільки у вказаному рішенні Конституційний Суд України визначив строки звернення до суду фізичними особами із позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП, з урахуванням положень ст. 233 КЗпП, на які посилається позивач.

Згідно матеріалів справи, позивачу про порушення своїх прав стало достеменно відомо ще в листопаді 2012 року, коли з ним був проведений повний розрахунок.

З вказаного часу до звернення до суду з позовом сплило більш ніж 6 років та 6 місяців, проте доказів наявності поважних причин щодо пропущення строку звернення до суду позивач не надав.

З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а отже відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Посилання позивача, як в позовній заяві, так і поданій апеляційній скарзі, на те, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду не обмежується будь-яким строком, що підтверджується рішенням КСУ від 15.10.2013 року № 8-рп/2013, колегія суддів вважає, що вірно відхилені судом першої інстанції, оскільки вказане рішення КС стосується строків звернення до суду із вимогою про стягнення заробітної плати, у тому числі і за час вимушеного прогулу, тобто за час, коли працівника незаконно звільнено, а потім поновлено на роботі. Проте, у даному спорі позивач не оспорює нараховані йому суми грошового забезпечення, а не погоджується зі строком виплати вказаного грошового забезпечення після звільнення. Таким чином, висновки, які наведені у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 не застосовуються до спірних правовідносин.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України (в редакції на момент прийняття ухвали суду першої інстанції) суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України (в редакції на момент прийняття ухвали суду першої інстанції) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, оскільки позивачем не наводиться та зі змісту матеріалів справи не вбачається будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали йому своєчасно звернутись до суду із даним позовом, що позбавляє суд можливості застосувати приписи КАС України щодо визнання причин пропуску строку поважними, колегія суддів приходить до висновку про правильність судового рішення щодо залишення заявленого позову без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про залишення заявленого позову без розгляду, ухвала суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків останньої, а тому підстави для її скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241, 243, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 10.10.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька