Справа № 640/12663/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В.,
Аліменка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просили:
- зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зареєструвати за місцем постійного проживання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачами подано апеляційну скаргу, у якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано всі обставини справи
09 жовтня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить здійснювати розгляд справи за участі сторін.
Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.
Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії договору купівлі продажу від 11 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є власником садового будинку, загальною площею 36 кв.м, житловою площею 14,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 39).
Відповідно до копії договору купівлі продажу від 11 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є власником земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 0,0645 га, кадастровий номер :91:488:0005, що розташована в СТ «Будшляхмашовець» по вулиці Синьоозерна 10 в місті Києві Подільський район (а.с. 32).
Згідно технічного паспорту на садовий будинок інвентарний №89251 за адресою: АДРЕСА_2 має загальну площу 36,00 кв.м та житлову 14,4 кв.м, складається з одного поверху та має всі зручності для проживання, підключений до електропостачання, водовідведення та каналізації (а.с. 24).
24 травня 2019 року, 28 травня 2019 року та 29 травня 2019 року позивачі звернулись до відповідача з заявою про реєстрацію місця проживання, в якій просили зареєструвати їх місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49-54).
Відповідач відмовив позивачам у реєстрації їх місця проживання, з посиланням на те, що садовий будинок не є житловим приміщенням, що придатне для постійного проживання (а.с. 50, 52, 54).
Вважаючи відмову у реєстрації місця проживання протиправною, позивачі звернулись з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що садовий будинок не є жилим приміщенням, призначеним для постійного користування, у зв`язку з чим, доводи позивачів про право на реєстрацію місця проживання в садовому будинку спростовуються
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За приписами ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1382-IV, реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частиною 3 статті 6 Закону № 1382-IV передбачено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.
Відповідно до статті 10 Закону № 1382-IV правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно пунктів 3, 8 Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі - Правила № 207) реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».
З матеріалів справи вбачається, що позивачами було подано всі передбачені Законом № 1382-IV та Правилами № 207 документи.
У той же час, відповідно до статті 9-1 Закону № 1382-IV орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.
Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Вказані положення узгоджуються з нормами, які закріплені у пункті 11 Правил № 207.
Відповідач відмовив позивачам у реєстрації їх місця проживання, з посиланням на те, що садовий будинок не є житловим приміщенням, що придатне для постійного проживання (а.с. 50, 52, 54).
Однак, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містить вичерпний перелік випадків, коли особі може бути відмовлено в реєстрації місця проживання, в якому відсутні обмеження у реєстрації за адресою приміщення, яке є садовим будинком.
Так, у відповідності до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 3 Закону № 1382-IV передбачено, що місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно частини 1 статті 379 ЦК, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
У силу вимог частини першої статті 380 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК) житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
Статтями 4, 6 ЖК передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд), а також квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Між іншим садовий будинок не зазначений у переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що місцем проживання фізичної особи може бути житловий будинок, що придатний для постійного або тимчасового проживання.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У статті 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та у інших нормативних актах відсутні обмеження щодо проживання та реєстрації місця проживання у садовому будинку.
Так, право проживання особи у житлі та законодавче визначення поняття житла не пов`язане із цільовим (функціональним) призначенням відповідного житлового будинку. Для реєстрації місця проживання особи, у даному випадку, важливим є постійне або тимчасове проживання особи у житловому будинку.
Так, відповідно до звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 16.03.2018, який складений експертом ОСОБА_6 , будинок АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм (а.с. 46)
Копією довідки СТ «Будшляхмашовець» від 09.09.2019 підтверджено, що гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 постійно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки іншого житла не мають.
Згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 складається з кухні, веранди, підсобної, житлової площі, має всі зручності для проживання, підключений до електропостачання, водовідведення та каналізації, тобто садовий будинок позивача є придатним для експлуатації та проживання в ньому людей.
Інформація, зазначена у вказаних документах є достовірною та наявність власного тлумачення відповідачем щодо віднесення нерухомого майна до житлового фонду не може слугувати підставою для відмови в реєстрації місця проживання.
Згідно статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порушення зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана відмова та позиція відповідача у спірних правовідносинах вказаним критеріям не відповідає, є протиправною та непропорційною.
Згідно частини четвертої статті 245 КАС у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.
Беручи до уваги обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що з метою захисту порушених прав позивача належним та ефективним способом захисту у даному випадку є зобов`язання відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зареєструвати за місцем постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м. Дніпро Дніпропетровська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Республіка Казахстан, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Київ) за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів вважає, що доводи відповідача з посиланням на положення державних будівельних норм, відповідно до яких для садових будинків установлюються інші нормативні вимоги до зовнішніх конструкцій, інженерного устаткування, що не відповідають аналогічним нормативним вимогам до житлових будинків, вищезазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Так, відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні зі садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації.
Окрім того, чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02.09.2014 №?1673-VII, який набрав чинності 27 вересня 2014 року, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, колегія суддів наголошує, що сам по собі той факт, що садовий будинок був збудований на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.
Аналогічна позиція в подібних правовідносинах була викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 183/4661/16 (2-а/183/10/17).
З огляду на вищевикладені законодавчі норми, судову практику та встановлені обставини справи, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, відтак в оскаржуваному рішенні суд дійшов помилкових висновків.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
Зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації зареєструвати за місцем постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: м. Дніпро Дніпропетровська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Республіка Казахстан, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Київ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.
Повний текст виготовлено 11.10.2019.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

В.О. Аліменко