Справа № 420/6266/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6266/18
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

при секретарі Жигайлової О.Е.

за участю представників апелянтів Якубець Є.М. та Періної А.Д.,

представника позивача Хажинського Р.М.,

3-ї особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Управління обласної ради з майнових відносин та Одеської обласної ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 р., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11:52 год за правилами спрощеного позовного провадження у м.Одесі у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління обласної ради з майнових відносин, Одеської обласної ради, Голови Одеської обласної ради, 3-тя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, переведення на іншу посаду та стягнення матеріальної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів в якому просить визнати протиправним розпорядження Одеської обласної ради від 06.11.2018 року № 58/2018-КР; скасувати розпорядження Одеської обласної ради від 06.11.2018 року № 58/2018-КР; поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин; зобов`язати голову Одеської обласної ради перевести ОСОБА_2 на рівнозначну посаду в виконавчому апараті Одеської обласної ради; стягнути з управління обласної ради з майнових відносин на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з управління обласної ради з майнових відносин на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 3980 (три тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у відповідності ч.ч. 1-3 ст.119 Кодексу законів про працю України встановлено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, а тому позивач вважає, що відповідач не мав законного права звільнити військовослужбовця під час проходження військової служби в особливий період, який діяв на момент незаконного звільнення ОСОБА_2 і діє до цього часу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Одеської обласної ради від 06.11.2018 року № 58/2018-КР. Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин. Стягнуто з управління обласної ради з майнових відносин на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2018 року по 19.04.2019 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління обласної ради з майнових відносин та Одеська обласна рада надали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги Управління обласної ради з майнових відносин зазначено, що ОСОБА_2 звільнено через закінчення строку трудового договору, що передбачено пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з перериванням декретної відпустки та виходом на роботу основного працівника. Зазначає, що з дати призову позивача на військову службу до дати звільнення за ОСОБА_2 зберігалось місце роботи та кожного місяця здійснювалися виплати його середнього заробітку на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України. Вказують, що ані Управління обласної ради з майнових відносин, ані Обласна рада не могли передбачити волевиявлення основного працівника на дострокове переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та виходу на роботу, що, в свою чергу, унеможливлює збільшення структури виконавчого апарату Обласної ради (апарату обласної ради та управління обласної ради з майнових відносин) відповідно до чинного законодавства на одну штатну одиницю для подальшого збереження місця роботи та виплат середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2 .

Доводами апеляційної скарги Одеської обласної ради зазначається, що строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку. Однак самого лише факту закінчення строку договору все одно замало для припинення його дії - для цього необхідно волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Так, роботодавець, що бажає розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП (закінчення строку договору), що і було зроблено. У разі не звільнення ОСОБА_2 у зв`язку із закінчення строку трудового договору та не надавши основному законному працівнику можливість вийти на роботу на підставі його законного та гарантованого законодавством України права, будуть порушені права основного працівника ОСОБА_3 і знехтувані основні принципи Конституції України та КЗпП України щодо гарантованості права на працю.

У відзиві на апеляційні скарги зазначається, що припинення строкового трудового договору у зв`язку з нібито виходом ОСОБА_3 з декретної відпустки і звільнення ОСОБА_2 є незаконним. Позивач звертає увагу, що жодним чином не посягає на посаду ОСОБА_3 її права та інтереси, а лише хоче захистити свої законні права та інтереси, порушення яких відбулось через незаконне звільнення під час проходження ОСОБА_2 військової служби в особливий період.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі розпорядження Одеської обласної ради від 25.07.2014 року №59/2014-КР ОСОБА_2 призначено на посаду головного спеціаліста юридичного відділу Управління обласної ради з майнових відносин на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3 головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин (а/с. 106).

25.07.2014 року відповідно до розпорядження Одеської обласної ради від 25.07.2014 року №59/2014-КР ОСОБА_2 присвоєно одинадцятий ранг посадової особи місцевого самоврядування.

03.07.2015 року розпорядженням Одеської обласної ради №75/2015-КР головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин ОСОБА_2 переведено на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку, фінансової звітності та господарського забезпечення головного бухгалтера управління обласної ради з майнових відносин. Присвоєно ОСОБА_2 10-й ранг посадової особи місцевого самоврядування (а/с. 107).

З 11.08.2015 року заступника начальника відділу бухгалтерського обліку, фінансової звітності та господарського забезпечення головного бухгалтера управління обласної ради з майнових відносин ОСОБА_2 переведено на посаду головного спеціаліста підвідділу приватизації відділу орендних відносин та приватизації управління обласної ради з майнових відносин відповідно до розпорядженням Одеської обласної ради від 10.08.2015 року №75/2015-КР (а/с.108).

01.03.2016 року на підставі розпорядження Одеської обласної ради №34/2016-КР головного спеціаліста підвідділу приватизації відділу орендних відносин та приватизації управління обласної ради з майнових відносин ОСОБА_2 , посадову особу 10-го рангу, на посаду головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин до фактичного виходу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3 головного спеціаліста юридичного відділу (а/с. 63).

Відповідно до витягу з наказу Начальника 5-ого курсу перепідготовки та підвищення кваліфікації (по строковій частині) від 26.06.2017 року №17 молодшого лейтенанта ОСОБА_2 , через Одеський обласний військовий комісаріат призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України наказом Міністра оборони України від 15.06.2017 року №400 для оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », призначено слухачем 5 курсу перепідготовки та підвищення кваліфікації м. Київ, з 24 червня 2017 року зараховано до списків особового складу курсів.

27.06.2017 року розпорядження Одеської обласної ради №66/20167-КР ОСОБА_2 , що займає посаду головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин, увільнено від роботи, у зв`язку із призовом для проходження військової служби осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України та частини 5 статті 11, частини 7 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а/с. 64).

05.11.2018 року Управлінням обласної ради з майнових відносин прийнято наказ №70-ВП, яким визначено, що ОСОБА_3 приступає до виконання обов`язків з 07.11.2018 року.

06.11.2018 року Розпорядженням Одеської обласної ради №58/2018-КР ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин, у зв`язку із перериванням декретної відпустки та виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3 (а/с.17).

12.11.2018 року розпорядженням №61/2018-КР ОСОБА_3 звільнена за угодою сторін.

14.11.2018 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України в особі командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, адміралом ОСОБА_4 укладено контракт, строком на 5 років, про проходження служби в Збройних Силах України (а/с.170-172).

Відповідно Довідки від 19.11.2018 року №200, форми №5 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 з 06.10.2017 року.

23.11.2018 року наказом Управління обласної ради з майнових відносин затверджено контракт на виконання функціональних обов`язків головного спеціаліста юридичного відділу управління обласної ради з майнових відносин (на строк з 26.11.2018 року по 25.11.2019 року) з ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходить навчання в Одеському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України на факультеті державного управління і адміністрування, як особа органу місцевого самоврядування (тобто державного замовлення).

Однак, 11.12.2018 року за вих. №0300/3091 Директору Одеського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України направлено лист за підписом начальника управління обласної ради з майнових відносин ОСОБА_5 , про те, що ОСОБА_2 , який навчається в Одеському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України на заочній формі навчання на факультеті державного управління та адміністрування як посадова особа, яка зарахована до кадрового резерву апарата Одеської обласної ради, розпорядженням першого заступника голови Обласної ради від 06.11.2018 року №58/2018-КР звільнений з посади 06.11.2018 року відповідно до пункту 2 статті36 Кодексу законів про працю України» (а/с. 203).

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зазначено, що звільнення позивача є незаконним, оскільки проведене відповідачем з порушенням норм трудового законодавства, а тому розпорядження Одеської обласної ради №582018-КР від 06.11.2018 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині розрахунку середнього заробітку за вимушений прогул, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Ч.2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадянин України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Разом з тим, ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються,зокрема, гарантіями, передбаченими ч.3,4 ст.119 КЗпП України.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені у ст.119 КЗпП України відповідно до пункту 3 цієї статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин.

Колегія суддів зазначає, що припинення трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, тому передбачені ст.119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором.

Судом встановлено, що позивач був призваний на військову службу відповідно до Наказу Міністерства оборони України №400 від 15.06.2017 року.

23.06.2017 року позивач був призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на вісімнадцять місяців. Строк служби повинен був тривати до 23.12.2018 року.

З 27.06.2017 року ОСОБА_2 увільнено від роботи в управлінні обласної ради з майнових відносин, у зв`язку із призовом для проходження військової служби осіб офіцерського складу до Збройних сил України строком на 18 місяців із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України та частини 5 статті 11, частини 7 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

06.11.2018 року розпорядженням №58/2018-КР ОСОБА_2 звільнено з посади під час проходження військової служби за призовом з порушенням державних гарантій щодо заборони звільнення.

Таким чином, з моменту призову, в даному випадку, позивача у справі ОСОБА_2 , на військову службу під час дії особливого періоду, на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що свідчить про наявність позитивних зобов`язань держави щодо позивача.

Тому судова колегія вважає законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції щодо скасування спірного наказу та поновлення позивача на роботі.

Однак, згідно ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України та п. 2, 8 Постанови № 100, також вбачається, що при постановленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати такого працівника за останні два місяці, що передували звільненню, помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, у відповідності з графіком роботи підприємства.

Визначення виплат за вимушений прогул здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, що утворюють вимушений прогул.

Згідно довідки управління обласної ради з майнових відносин №0200/2432 від 04.10.2019 року , за період з вересень жовтень 2018 року позивачем отримано заробітну плату, у загальному розмірі за два місяці, 18408,30 грн. Судом встановлено, що кількість робочих днів за період з вересень жовтень 2018 року складає 42 дня.

За період з 07.11.2018р. по 19.04.2019р. кількість робочих днів складає 114 дня.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню за вимушений прогул за період з 07.11.2018р. по 19.04.2019р.. року складає 49965,06 грн. ((18408,30:42)*114).

Отже, оскільки судом першої інстанції при задоволенні позову в частині стягнення з управління обласної ради з майнових відносин на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2018 року по 19.04.2019 року, не здійснено розрахунку суми яка підлягає виплаті, колегія суддів вважає, що рішення підлягає зміні в цій частині.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Управління обласної ради з майнових відносин та Одеської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року змінити.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року в наступній редакції: «Стягнути з управління обласної ради з майнових відносин на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2018 року по 19.04.2019 року у розмірі 49965,06 грн.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.10.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов