Справа № 240/9515/19
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15 жовтня 2019 року м. Житомир справа № 240/9515/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
До суду звернувся ОСОБА_1 із вказаним позовом, та просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства Оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 05 грудня 2018 року 25 % втрати працездатності, внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 41 від 05 квітня 2019 року;
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням втрати працездатності 25 %, внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням мною обов`язків військової служби ( захистом Батьківщини), в розмірі, встановленому ст. 16 - 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей", але не менше 70 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення мені втрати працездатності, а саме 05 грудня 2018 року, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності-без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
В обґрунтування позову зазначає, що відповідач порушує його право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому втрати працездатності 25% з 05.12.2018 рішенням про відмову № 41 від 05.04.2019. Вказує, що до нього застосовується п.4 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції до 06.09.2018, відповідно до якого одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті. Водночас наведена стаття у редакції після 06.09.2018 погіршує становище позивача, оскільки пунктом 7 передбачено право на отримання одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби. Отже, в силу статті 58 Конституції України, п.7 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зворотної дії не має та до спірних правовідносин не застосовується.
Ухвалою судді від 25.07.2019 відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення сторін.
02.08.2019 від третьої особи надійшли пояснення, а 19.08.2019 до суду надійшов відзив Міністерства оборони України на позовну заяву, які суд не бере до уваги, оскільки їх копії не надіслані (надані) іншим учасникам справи у відповідності до приписів ч.4 ст.162 КАС України та наведені документи підписані особами, представництво яких не підтверджено у відповідності із ст.59 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та звільнений в запас згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2018 № 101.
Із витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 202 від 17.07.2018 вбачається, що ОСОБА_1 має захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.
З 05.12.2018 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 %, що підтверджується копією довідки МСЕК серії ААА № 029974 від 05.12.2018.
З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою професійної працездатності 25 %, позивач звернувся до Житомирського ОМВК із відповідною заявою та копіями необхідних документів, які в подальшому були направлені до Міністерства оборони України.
05.04.2019 рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом №41 (п.118), відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі п.7 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки заявнику встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини 05.12.2018, а дата звільнення з військової служби - 17.04.2018, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби.
Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.
У відповідності до ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно зі ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У частині першій статті 16 Закону № 2011-XII закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - постанова № 975), яка набрала чинності 24.01.2014.
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Спір у цій справі виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому втрати працездатності з 05.12.2018.
Отже, до спірних відносин застосовується законодавство, що діяло на 05.12.2018.
Пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 частково втратив працездатність внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, з 05.12.2018, тобто пізніше, ніж через три місяці після звільнення його з військової служби 17 квітня 2018 року.
Відтак, відповідач у рішенні правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги позивачу.
Водночас позивач наполягає, що до нього має застосовуватись ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції до 06.09.2018, якою (цитата з позовної заяви) "визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступнея втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до пятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України."
З приводу вказаного суд зазначає, що статті в наведеній редакції, яка діяла перед внесенням до неї змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців" № 2522-VIII від 06.09.2018, тобто в редакції Закону України № 2443-VIII від 22.05.2018, не існує.
Крім того, частина 2 статті 16 Закону в редакції до 06.09.2018 містила 9 пунктів, під жоден з яких позивач не підпадає. Зокрема, пунктом 5 ч.2 ст.16 (діяв у тотожній редакції станом на 05.12.2018) передбачалось право військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення йому інвалідності, а пунктом 7 - у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 295/3091/17 щодо зворотньої дії закону, на яку посилається ОСОБА_1 , у цих правовідносинах незастосовна, оскільки врегульовує відмінні від цієї, спірні правовідносини (встановлення вперше вищої групи інвалідності/відсотка втрати працездатності до набрання чинності норми пункту 4 статті 16-3 Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та в послідуючому вищої(-ого) групи інвалідності/відсотка втрати працездатності після набрання чинності норми Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що комісія Міністерства оборони України, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, діяла у межах повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, та недоведеність позивачем свої вимог, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова