Справа № 420/3258/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3258/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Димерлія О.О.,

Єщенка О.В.,

за участю: секретар судового засідання Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Завальнюка І.В. в місті Одесі по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просили суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 20.05.2019 № 94 про відмову позивачам в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог повністю. В обґрунтування скарг апелянтами зазначено, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а також висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційних скарг ґрунтуються на тому, що існує ризик переслідувань позивачів, за ознаками належності до певної соціальної групи осіб, які були пов`язані з міжнародними збройними силами, та які вважаються такими, що підтримують уряд. Під час звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначав, що працював у логістичній компанії разом з батьком, та надавав послуги з постачання товарів до американської військової бази. Дізнавшись про це, представники терористичного угрупування Талібан змушували позивача погрозами до завезення вибухівки до воєнної бази, на що позивач не погодився. На даний момент позивачі не можуть повернутися до країни свого походження через загрозу їх життю внаслідок погроз від представників Талібану через власну професійну діяльність одного з позивачів, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Апелянти вказують, що інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивачів, що не було враховано судом першої інстанції

Відповідачем подано відзив на апеляційні скарги, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кабул, район Картенау, Афганістан; громадянин Афганістану; за національністю ОСОБА_3 ; за віросповіданням мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується повністю); закінчив ліцей «Естекал» у 2008 р. та ОСОБА_4 університет, факультет мистецтва, спеціальність дизайн та графіка (2011-2015 рр.).

ОСОБА_1 одружений із позивачкою - громадянкою Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (шлюб укладено приблизно в 2014-2015 рр.); місце народження Афганістан, м. Мазарі-Шариф, район ОСОБА_5 ; за національністю таждик; за віросповіданням мусульманка-суніт (канонів релігії дотримується повністю); має середню освіту (12 класів).

06.03.2019 позивачі вибули авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортних документів та оформлених віз. В подальшому 10.03.2019 вирушили авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) та 11.03.2019 прибули до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

07.05.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання міжнародного захисту в Україні. Щодо причин в`їзду в Україну ОСОБА_1 повідомив, що виїхав з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників угрупування « ОСОБА_6 ». Так, зі слів ОСОБА_1 , він працював у компанії з надання послуг логістики, яка займалася постачанням товарів до американської бази, через що фігурант та його батько отримали вимогу з боку бойовиків ввезти до даної бази вибухівку, на виконання якої вони не погодилися. Такі вимоги він отримував в телефонному режимі з боку представника «Талібану», його далекого родича по лінії батька на ім`я ОСОБА_7 . 29.01.2019 через відмову виконати вимогу талібів бойовики прийшли до будинку родини позивача, де в цей час перебували дружина, матір та сестра ОСОБА_1 , з метою встановлення з ним контакту, проте в цей час позивач та його батько ОСОБА_8 перебували на вечірці. Після того як бойовики залишили помешкання, матір позивача зателефонувала його батькові та порадила не повертатися їм додому з метою безпеки. У зв`язку з цією обставиною, про яку батьку фігуранта розповіла його матір, він та його батько залишилися ночувати в друга батька, в якого у подальшому приблизно протягом місяця проживали всі члени родини до виїзду з країни громадянської належності. Цю ж інформацію зазначила його дружина ОСОБА_2 , як підставу для надання міжнародного захисту.

За результатами розгляду особових справ заявників Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцями та особами, які потребують додаткового захисту від 20.05.2019.

Вказані висновки Управління обґрунтовані тим, що за результатами розглядів встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, у висновках зазначено, що виїзд позивачів за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 20.05.2019 № 94 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивачі звернулись до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивачів, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 20.05.2019 № 94, яким позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила).

Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області України в Одеській області від 20.05.2019 № 94 прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивачів умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань..

Вказані вимоги не були дотримані позивачами, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, за матеріалами особових справ, позивачі не бажають повертатися до країни громадянської належності, зважаючи на побоюванням зазнати переслідування з боку представників угрупування «Талібан» через відмову виконання ОСОБА_1 їх вимог (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). ОСОБА_2 зазначила цю ж інформацію у своїх анкеті та на співбесіді (арк. 3 анкети від 13.05.2019; арк. 7 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Втім, твердження позивачів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Зокрема, позивачі не змогли повідомити обставини, які б вказували, що причини їх виїзду за межі країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивачі не надали належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану.

Покладених в основу звернень обох позивачів аргумент щодо переслідування ОСОБА_1 представниками радикального руху « ОСОБА_6 » викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності.

Зокрема, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області були виявлені наступні обставини, які слугували для складання негативних висновків щодо оформлення документів позивачам.

Так, заявником було долучено до матеріалів особової справи документ разом з перекладом на українську мову з місця роботи в компанії з надання послуг логістики «Best Deal». Проте даний документ жодним чином не підтверджує існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану. Так, за матеріалами особової справи, позивачем не було надано жодного підтвердження отримання вимоги та погроз з боку представників «Талібану».

За матеріалами особової справи шукач захисту безперешкодно здійснив виїзд 27.12.2018 до Саудівської ОСОБА_9 з метою «умра» (мале паломництво) на підставі omra visa та паспортного документу, в подальшому повернувся до Афганістану 11.01.2019 (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також 24.05.2017 ОСОБА_1 особисто безперешкодно оформив паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул) (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, 06.03.2019 він у складі всієї родини здійснив вільний виїзд до Таджикистану (м. Душанбе), де було оформлено візу до України (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). 25.02.2019 позивачем було оформлено візу до Таджикистану на території Афганістану. Зазначені відомості свідчать про вільне переміщення заявником територією країни громадянської належності, безперешкодні виїзди за її межі, відсутність переслідування з боку держаних органів Афганістану, а також задовільне функціонування інфраструктури країни походження.

За твердженнями ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що він як співробітник компанії з надання послуг логістики доставляв необхідні товари до американської бази, представники «Талібану» вимагали, аби він завіз до бази вибухівку (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.05.2019). У вказаній логістичній компанії працював також батько позивача, який за словами позивача також отримував погрози з боку бойовиків через невиконання подібної вимоги (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 5, 8 протоколу співбесіди від 16.05.2019). Проте, позивач та його батько працювали в компанії з надання послуг логістики, починаючи з 2016 (арк. 3 анкети від 13.05.2019; ОС №20190D0074 арк. 3 анкети від 10.05.2019), однак до початку 2019 представники угрупування «Талібан» не турбували жодним чином позивача та його родину.

Крім того, за твердженнями позивача його батько 4 рази в усній формі по телефону протягом близько 2-х тижнів відмовляв представнику «Талібану» (за сумісництвом далекий родич особи), по прибуттю до Афганістану із Саудівської ОСОБА_9 фігурант також по телефону спілкувався з ОСОБА_7 , ще два рази не відповідав на його дзвінки, пізніше бойовики приходили до будинку його родини, де перебувала жіноча частина родини, намагаючись знайти його та повідомили матері позивача, що він та його батько мають виконати їхню вимогу протягом 15 діб, в іншому випадку буде виконуватися покарання за законами Ісламського Емірату Афганістан стосовно них, що за поясненнями особи, передбачає вбивство його родини (арк. 4, 5, 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019; OC№20190D0074 арк. 4 анкети від 10.05.2019; арк. 5, 6, 9 протоколу співбесіди від 16.05.2019). Проте згідно з матеріалами особової справи, за умови відмови виконувати прохання бойовиків, яке було отримано на початку січня 2019 р. і до кінця даного місяця, жодної шкоди ніхто з членів ОСОБА_1 не зазнав з боку вищезазначеного угрупування (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Крім того, після візиту бойовиків до будинку родини позивача 29.01.2019, всі члени сім`ї проживали у друга батька особи на ім`я ОСОБА_10 в районі ОСОБА_11 м. Кабул приблизно протягом місяця. В даний період було прийнято рішення щодо виїзду з Афганістану. ОСОБА_1 та інші члени родини займалися оформленням всіх необхідних документів для виїзду за кордон (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019), що передбачало переміщення регіоном проживання, відвідування державних інституцій, купівлю авіаквитків і тому подібне. Враховуючи твердження ОСОБА_1 , з кінця січня і до моменту виїзду 06.03.2019, він та члени його родини не отримували жодних погроз (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також позивач повідомив, що він мав вільний доступ до продуктів харчування, сфер обслуговування та іншого, необхідного для проживання (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Поряд із тим, ОСОБА_1 ніколи особисто не бачився з особами, які, з його слів, висували йому вимогу, а отримував лише телефонні погрози (арк. 5, 7, 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019). При цьому, ні заявник, ні його близькі родичі не зверталися до правоохоронних органів через погрози з боку представників « ОСОБА_12 », обґрунтовуючи таке рішення лише тим, що знайомий батька особи ОСОБА_13 , який працює в поліції, порадив не звертатися за захистом через неможливість держави надати належну допомогу громадянам (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019), що не є достовірною та підтвердженою інформацією.

Під час інтерв`ю ОСОБА_1 наполягав на тому, що у разі його добровільного повернення до Афганістану, їх родину буде вбито через невиконання вимоги представників «Талібану» (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019), проте вищезазначені положення вказують на відсутність будь-якої фізичної розправи стосовно позивача чи членів його родини навіть за умови декількох відмов протягом близько місяця.

За матеріалами особової справи ОСОБА_1 відсутня достовірна інформація щодо розшуку позивача та членів його родини бойовиками в Афганістані (арк. 11 протоколу співбесіди від 20.05.2019); представники « ОСОБА_12 » не турбують жодним чином родичів позивача, які наразі проживають на території Афганістану (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Щодо ОСОБА_14 , було виявлені наступні обставини, що викликають обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності елементу переслідування позивачки представниками радикального руху «Талібан».

Ні позивачкою, ні її близькими членами родини не було долучено до матеріалів особових справ жодних документальних доказів історії переслідування, що могли би підтвердити існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

За матеріалами особової справи 24.05.2017 ОСОБА_14 особисто безперешкодно оформила паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул) (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, 06.03.2019 позивачка у складі всієї родини здійснила вільний виїзд до Таджикистану (м. Душанбе), де було оформлено візу до України (арк. З анкети від 13.05.2019). Додатково, 25.02.2019 нею було оформлено візу до Таджикистану на території Афганістану. Дані відомості свідчать про вільне переміщення заявницею територією країни громадянської належності, безперешкодний виїзд за її межі, відсутність переслідування з боку держаних органів Афганістану, а також задовільне функціонування інфраструктури країни походження.

В основу звернення за захистом ОСОБА_14 зазначила що її чоловік та свекор, як співробітники компанії з надання послуг логістики, доставляли необхідні товари до американської бази, а представники «Талібану» вимагали, аби вони завезли до бази вибухівку (арк. 5 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Проте судом встановлено, що чоловік та свекор заявниці працювали в компанії з надання послуг логістики, починаючи з 2016 (арк. 5 протоколу співбесіди від 20.05.2019; ОС № арк. 3 анкети від 10.05.2019; ОС № арк. 3 анкети від 13.05.2019), однак до початку 2019 року представники «Талібану» не турбували жодним чином заявницю та її родину (арк. б протоколу співбесіди від 20.05.2019)ю

Крім цього, ОСОБА_14 не змогла зазначити детальну інформацію щодо телефонних дзвінків з боку представників « ОСОБА_12 », які надходили її чоловіку та свекру (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Вся інша інформація збігається з тою, що надав її чоловік, а саме ОСОБА_1 (другий позивач у справі).

Вищезазначені обставини свідчать про спростування історії переслідування позивачів, підтверджують відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку представників «Талібану» у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 виконати їх вимогу.

Під час звернення за міжнародним захистом позивачі не навели інформацію, яка б вказувала на можливість їх особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи. Також, стосовно позивача (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019) та позивачки (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019) не застосовувалося фізичне насилля в Афганістані.

Між тим, позивачі зазначили про несприятливу ситуацію на території Афганістану та у місці, в якому вони проживали раніше (м. Кабул), обмеження у правах мешканців регіону (арк. 10 протоколу співбесіди від 28.02.2019 року), (арк. 8, 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019 ( ОСОБА_15 ).

Вирішуючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання позивачів (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивачі не змогли належним чином обґрунтувати заяви про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивачів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, вони не змогли повідомити обставини, які б вказували, що причини їх виїзду за межі країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, які потребують додаткового захисту. Та й взагалі, не надали належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для їх життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану.

З матеріалів особових справ позивачів спостерігається, що ними не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід вони не надали жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Афганістану.

Також позивачами не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до них або їх близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. Відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається на заявника.

За матеріалами особових справ не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації позивачів в країні громадянської належності. Стосовно них ніколи не висувалися офіційні обвинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів Афганістану додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспортних документів 24.05.2017 на території країни громадянської належності (м. Кабул).

До того ж, ОСОБА_1 не зміг обґрунтувати можливість застосування щодо нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження або покарання на території Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також позивач не зміг навести достовірну інформацію стосовно його розшуку на території Афганістану (арк. 11 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

На території країни громадянської належності без жодних проблем проживають родичі позивача, яких наразі ніхто не турбує (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Ані позивач, ані його близькі родичі не постраждали внаслідок проведення військових дій на території Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Крім того, на території країни походження залишилась квартира, в якій раніше проживала родина позивача. Також, зі слів позивача, у нього був доступ до житла та життєво важливих послуг (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, ОСОБА_1 мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності. За твердженнями позивача, він мав все необхідне для життя до виїзду з Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також, ні ОСОБА_1 , ні його близьких родичів ніколи не викрадали на Батьківщині (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). До того ж, позивача ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Аналогічні відповіді надані також позивачкою ОСОБА_14

Про нормальне функціонування життєдіяльності на території країни громадянської належності свідчить обставина наявності стабільної роботи у ОСОБА_1 , оформлення паспортних документів та віз позивачами, безперешкодні виїзди за кордон.

Крім того, позивачами не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до них для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.

Колегія суддів враховує аналіз інформації по країні походження позивачів, відповідно до актуальної ІКП (Департамент безпеки США) встановлено, що безпекова ситуація у м. Кабул є пріоритетним завданням на 2018, 2019 роки (http:// www/defense.gov/News/Article/Article/1471301/officials- ІНФОРМАЦІЯ_3 progress-in- ІНФОРМАЦІЯ_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 -taliban/).

Додатково встановлено, що станом на березень 2018 року американські військові розпочали співробітництво з афганськими національними силами безпеки та оборони Афганістану в контексті зміцнення безпеки в країні (додаток №2 до висновку, за посиланням: http://www.khaama.commilitary-partnering-with-the-afghan-forces-to-bolstes-kabul-security-04660/).

Разом із тим, актуальною ІКП підтверджується задовільна безпекова ситуація у м. Кабул, яке приймає громадян Афганістану, депортованих з країн ЄС після отримання відмови в міжнародному захисті (додаток №3 до висновку, за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5 48100.html;

http://www.bakhtarnews.com.af/eng/social/item/37169-five-development-projects-inaugurated-in-herat.html).

Матеріалами УВКБ ООН також встановлено, що з 2016 року діє програма добровільного повернення громадян Афганістану, які проходять процедуру великих містах. Також встановлено, що за 6 місяців 2017 року до Афганістану добровільно повернулось 33 373 репатріантів http://afghanistan.ru/doc/101545.html; http://data2.unhcr.org/en/documents/download/59085).

При цьому інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом так і щодо прийняття рішення органом міграційної служби про примусове повернення в країну походження.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.03.2019 р. по справі №826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі №815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачами обставини та вказані ДМС України факти про країну походження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 20.05.2019 № 94, яким позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко