Справа № 640/13036/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2019 року №640/13036/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 старшого державного виконавця відділу

примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої

служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурла Віталія Едуардовича (м. Київ, вул. Городецького, 13), в якому просить визнати виконавчий документ - Постанову старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Бурла В.Е № 50945803 від 25.10.2017 про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постанова №50945803 від 25.10.2017 щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №50945803 є такою, що не підлягає виконанню на підставі того, що рішення суду на примусове виконання якого видано первісний виконавчий документ - виконавчий лист №175/807/15-ц від 23.11.2015 - скасовано, а вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення, відтак, таке рішення не може породжувати юридичних наслідків, у тому числі таких, як стягнення виконавчого збору за наслідками виконавчого провадження відкритого на підставі рішення, яке скасовано.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

23.08.2019 до суду надійшов відзив Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на позовну заяву, в якому зазначено, що винесення старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Бурлою В.Е. постанови від 25.10.2017 №50945803 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 147 988, 90 грн. є цілком законним та таким, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, відсутні підстави для визнання зазначеної постанови такою, що не підлягає виконанню.

Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2019 від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було витребувано належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень №50945803 та №55021265.

На виконання вимог ухвали суду відповідачем було надано витребувані судом копії матеріалів виконавчих проваджень №50945803 та №55021265.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25.04.2016 на підставі виконавчого листа №175/807/15-ц від 23.11.2015, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області для примусового виконання постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.10.2015 по справі №175/807/15-ц, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі ВПВР ДДВС МЮУ) Бурла В.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50945803 по зверненню стягнення на предмет іпотеки.

25.10.2017 старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ Бурла В.Е. в рамках виконавчого провадження №50945803 було винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

27.10.2017 старшим державним виконавцем ВПВР Д ДВС МЮУ Бурла В.Е. на підставі постанови від 25.10.2017 ВП №50945803 про стягнення виконавчого збору винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55021265 зі стягнення виконавчого збору в розмірі 147 988,90 грн.

Постановою Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №175/807/15-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.10.2015 по справі №175/807/15-ц скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

26.06.2019 постановою Дніпровського апеляційного суду по справі №175/807/15-ц апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.06.2015, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено - залишено без змін.

27.03.2019 позивач через свого представника звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про закінчення виконавчого провадження та повернення стягнутого виконавчого збору.

Зважаючи на бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом норм ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон України "Про виконавче провадження", у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, як: виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору такою, що не підлягає виконанню.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на приписи статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» де зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню, а також, на приписи статті 374 КАС України, де зазначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, суд бере до уваги, на наступні обставини справи.

Виконавче провадження №50945803 було відкрито державним виконавцем на підставі виконавчого листа від 23.11.2015 виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області по справі №175/807/15-ц.

В подальшому, в рамках вказаного виконавчого провадження, державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 25.10.2017, на підставі якої вже і було відкрито виконавче провадження №5502165 зі стягнення виконавчого збору в розмірі 147 988, 90 грн.

Тобто, з наведеного вбачається, що Окружним адміністративним судом міста Києва не видавався виконавчий лист ані з метою виконання рішення суду де б боржником було зазначено ОСОБА_1 , а ні з метою стягнення виконавчого збору.

Виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору, де боржником виступає ОСОБА_1 , відкрито на підставі виконавчого документа - постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли Віталія Едуардовича.

Натомість, приписами статті 374 КАС України встановлено, що саме суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Тобто, з вказаних приписів Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню розглядається відповідним судом в межах адміністративної справи, в якій цим же судом було видано виконавчий лист, натомість, вказаною статтею не передбачено право суду на визнання постанови державного виконавця такою, що не підлягає виконанню.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Натомість, звертаючись до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогою про визнання постанови державного виконавця такою, що не підлягає виконанню, позивач помилково посилається на приписи статті 374 КАС України, адже в даному випадку, норми вказаною статті не підлягають застосуванню, позаяк, судом не видався виконавчий лист на стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , який в подальшому, міг би бути визнаний таким, що не підлягає виконанню на підставі зазначених вище норм КАС України.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Натомість, прийняття судом рішення щодо визнання постанови державного виконавця такою, що не підлягає виконанню відповідно до положень статті 374 КАС України, не відповідає цілям та завданню адміністративного судочинства.

Водночас, суд зауважує, що згідно з ч. 7 ст. 27 закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню, навіть у випадку, якщо рішення суду вже фактично виконано.

Отже, враховуючи приписи Закону України «Про виконавче провадження» та статті 374 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки, в межах статті 374 КАС України суд може визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ, виданий судом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 248, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Н.Г. Вєкуа