Справа № 420/4157/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4157/19
Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернулось з адміністративним позовом про зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року позовну заяву Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва повернуто позивачеві без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило його скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним з огляду на наступне.

Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2019, на підставі положень частини 1 статті 169 КАС України, позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання копії ухвали (в тому числі, якщо її копію отримано нарочно, засобами електронної пошти та факсимільного зв`язку) для усунення недоліків позовної заяви шляхом:

- зазначення інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача; подання належним чином засвідчених копій доказів до позовної заяви та надання інформації про наявність оригіналів цих доказів у позивача або у іншої особи; надання доказів сплати судового збору та заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску цього строку.

У вказаній ухвалі судом роз`яснено, що в іншому випадку позовна заява буде визнана неподаною та повернута позивачу без розгляду.

Копію ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 отримано позивачем засобами поштового зв`язку 22.07.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

31 липня 2019 року через канцелярію суду від представника позивача за довіреністю, на виконання вимог ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2019, подана уточнена позовна заява з додатками разом із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Позивачем на виконання вимог ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій зазначено відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача, дані про наявність оригіналів доказів у позивача та відповідача. До уточненої позовної заяви додані докази, засвідчені належним чином, та надано платіжне доручення про сплату судового збору у розмірі 1921,00 грн. Разом з цим, позивачем подано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

В заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду зазначено, що підстави для звернення до адміністративного суду із даним позовом у позивача виникли 26.03.2019, а саме: після проведення перевірки виконання відповідачем припису № 763/18 від 23.11.2018, про що складені відповідні акт перевірки та протокол від 26.03.2019. Отже, оскільки право звернення позивача до адміністративного суду виникло 26.03.2019, тому останнім днем строку звернення позивача до суду, з урахуванням приписів статті 122 КАС України, є 26.06.2019.

Водночас, позивач зазначав, що наразі виникла необхідність в поновленні пропущеного строку для звернення до суду, та вказує, що вже звертався із позовною заявою до Одеського окружного адміністративного суду 20.06.2019, але ухвалою суду від 25.06.2019, яку позивач отримав 26.06.2019, позовну заяву повернуто без розгляду на підставі пункту 3 частини 4 статті 169 КАС України.

З огляду на зазначене, позивач просив вважати, що позовну заяву подано повторно у розумні строки та просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити відповідний строк звернення до суду.

Причини пропуску строку, які слід вважати поважними законодавчо не визначені. Таким чином поважність причин є не фактом, який підлягає встановленню, а елементом аргументації, або оціночною категорією

Так, оцінюючи доводи позивача, суд першої інстанції, з урахуванням висновків рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» та висвітленого у ньому принципу "належного урядування", дійшов висновку, що, отримавши ухвалу суду 26.06.2019, позивач мав змогу звернутись до суду повторно у встановлений законом строк, а повернення позовної заяви через помилку суб`єкта владних повноважень не може слугувати поважною причиною пропуску встановленого статтею 122 КАС України строку звернення до адміністративного суду.

Водночас колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції до спірних правовідносин некоректно застосовано вказане рішення, як джерело права

Так, суд першої інстанції зацитував наведене рішення у наступній редакції: "Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються."

Із цієї норми випливає, що державний орган не позбавлений права виправити помилку, навіть внаслідок власної недбалості, оскільки це суперечило б загальним інтересам та таке "виправлення" не повинно непропорційно втручатись саме в нове право набуте особою.

Управління, мотивуючи адміністративний позов та заяву про поновлення строку на виконання ухвали суду першої інстанції зазначало, що зверталось до суду з відповідною позовною заявою, враховуючи суспільну значущість та можливу небезпеку незаконного будівництва для життя та здоров`я осіб, які здійснюють таке будівництво та користуватимуться майбутньому збудованим, без дозвільних документів, без проекту та без врахування будівельних норм, будинком.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року N 2780-XII містобудування (містобудівна діяльність) це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI однією з функцій управління у сфері містобудівної діяльності є контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.

Отже, суспільні інтереси, які у даній справі виражаються у забезпеченні дотримання правил забудови (благоустрою населеного пункту), спрямованих на створення та підтримання повноцінного життєвого середовища, можуть бути досягнуті лише шляхом використання відповідачем свого повноваження, передбаченого статтею 376 ЦК України та статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і звернення цього суб`єкта владних повноважень з вказаним позовом.

Відтак, повторно звертаючись до суду із позовною заявою 11 липня 2019 року внаслідок невиконання особою Припису, Управління, як державний орган, відповідно до принципу «належного урядування» виправляло свою минулу "помилку", позаяк утримання від вказаних дій вказувало б на суперечність загальним інтересам.

Окрім того, постановлення спірної ухвали, з точки зору правового наслідку, аж ніяк не сприятиме юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, оскільки суду не зрозуміло подальше використання особою такого майна, яке має ознаки самочинного будівництва.

З приводу пропорційності втручання у нове право особи слід зазначити про таке.

При зверненні до суду суб`єктів владних повноважень з метою реалізації владних управлінських функцій, передбачених законами України, предметом судового розгляду є вимоги публічних органів.

В якості обґрунтування позову Управління посилалось на наявність не оскаржуваних відповідних вимог (Припис № 763/18 від 23.11.2018 та Постанова про адміністративне правопорушення №288/19 від 09.04.2019), котрими встановлено факт порушення містобудівного законодавства.

За умови не оскарження в судовому порядку таких вимог, презюмується їх правомірність та наявність факту порушення законодавства у сфері містобудівної діяльності.

В матеріалах справи відсутні докази наявності будь-яких юридичних фактів щодо легалізації об`єкту ( нерухомого майна), котре за даними перевірки має ознаки самочинного будівництва або дій, спрямованих на його узаконення.

Таким чином, у відповідача відсутнє згенероване саме нове право, що має вирішальне значення для висновку щодо пропорційності втручання державного органу у розумінні принципу «належного урядування».

Отже, Управління, усвідомлюючи суспільні інтереси та повторно звертаючись до суду із позовною заявою 11 липня 2019 року, та виправляючи при цьому свою минулу "помилку", не здійснило втручання в нове право, набуте відповідачем, оскільки наявність останнього не встановлена в ході судового розгляду.

А отже не можна стверджувати, що помилка державного органу у даному випадку буде виправлена за рахунок особи, якої вона стосуються.

Також колегія суддів звертає увагу, що у справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку позивач не допустив необ`єктивного зволікання з поданням позовною заявою 11 липня 2019 року. При цьому пропуск строку звернення до суду є незначним і перегляд судового рішення суду першої інстанції не порушить принципу res judicata.

Із врахуванням викладеного оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Оскільки при винесенні ухвали порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України, приходить до висновку про скасування оскаржуваної ухвали судді і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради задовольнити, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року скасувати.

Направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: А.Г. Федусик