Справа № 420/2407/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2407/19
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О.В.,Коваля М.П.

за участю секретаря - Гошуренко Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виконати певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, посилаючись на невиконання відповідачем вимог ст. 184 КЗпП України в частині обов`язку її працевлаштування в Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (надалі Сервісний центр, відповідач), як одинокої матері, яка має дитину з інвалідністю, та виплатити середню заробітну плату на період працевлаштування, просила суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиконанні вимог ст. 184 Кодексу законів про працю України в частині обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) в Сервісному центрі як одинокої матері, яка має дитину з інвалідністю, та виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування; - зобов`язати Севісний центр працевлаштувати ОСОБА_1 без розриву трудового стажу на посаді відповідно до її спеціальності, з заробітною платою не менше ніж вона отримувала за попередньою посадою (з урахуванням коефіцієнту інфляції та збільшенням мінімальної заробітної плати), та не гіршими умовами праці, відповідно до вимог ч. 3 ст. 184, ч. 2 ст. 232 та ст. 235 КЗпП України, з виплатою середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 16 березня 2019 по день набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом 07 серпня 2019 ухвалено рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи означене рішення суд першої інстанції виходив з того, що як під час працевлаштування так і на дату звільнення позивачем до відповідача не було надано будь-яких офіційних документів на підтвердження статусу одинокої матері та наявності інвалідності у дитини.

Із відповіді Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 18 липня 2019 №3107/13-09 убачається, що позивач має дитину з інвалідністю. Статус позивача як одинокої матері не підтверджено.

Крім того, судом встановлено, що батько дитини ОСОБА_2 отримує з Державного бюджету України надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 (дитину позивача), що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Одеській області від 20 червня 2019 № 11318/02-25

Докази, надані позивачем під час судового розгляду від відповідних органів згідно з їх компетенцією, не підтверджують у позивача статус одинокої матері та відсутність участі батька у вихованні та утриманні дитини.

При цьому, у свідоцтві про народження ОСОБА_3 , виданому повторно 12 вересня 2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, в графі батько зазначено ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції також зазначив, що для виникнення у відповідача обов`язку застосовувати до позивача положення ст. 184 КзПП України, позивач повинен був надати докази на підтвердження того, що вона дійсно є одинокою матір`ю. Таких доказів ні Сервісному центру ні суду не надано.

За таких обставин Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку що, за відсутності відповідних доказів, відповідач правомірно не застосував до позивача положення ст. 184 КзПП України при її звільненні.

Стосовно посилання позивача на той факт що відповідач на підставі посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21 січня 2019 видав наказ № 54 к/тр від 25 березня 2019, яким внесені зміни до наказу про звільнення № 48 к/тр від 11 березня 2019, в частині виплати грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік, суд зазначив, що така відпустка надається жінкам які мають дитину з інвалідністю незалежно від наявності в неї статусу одинокої матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове - про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказала на таке: акт про відвідування за місцем проживання ОСОБА_1 від 01 березня 2019 не є належним доказом, оскільки на ньому відсутній підпис про її ознайомлення та відсутні відомості про відмову від ознайомлення та від підпису; лист Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 18 липня 2019 №3107/13-09 не є належним доказом відсутності у ОСОБА_1 статусу «одинокої матері», оскільки позивач не зверталась до цього органу з відповідними заявами для встановлення чи підтвердження відповідного статусу; суд за відсутності підстав дійшов хибного висновку про участь батька у утриманні сина. Той факт, що батько - ОСОБА_2 отримує надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 або будь-які інші кошти не є належним доказом того, що ці кошти ідуть на утримання дитини, оскільки батько і син проживають окремо; Суд не дав належної оцінки письмовим доказам, що підтверджують факт утримання позивачем свого сина самостійно від батька; суд першої інстанції не врахував положення п.5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки» де передбачено, що статус одинокої матері має не тільки та жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, а і будь-яка інша жінка, яка виховує і утримує дитину без батька.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

До початку розгляду справи у судовому засіданні (10 жовтня 2019) до суду надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від частини позовних вимог і закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог.

10 жовтня 2019 П`ятим апеляційним адміністративним судом, у зв`язку з відмовою від частини позовних вимог, постановлено ухвалу про закриття провадження у справі стосовно позивних вимог про: зобов`язання Сервісного центру працевлаштувати ОСОБА_1 без розриву трудового стажу на посаді відповідно до її спеціальності, з заробітною платою не менше ніж вона отримувала за попередньою посадою (з урахуванням коефіцієнту інфляції та збільшенням мінімальної заробітної плати), та не гіршими умовами праці, відповідно до вимог ч. 3 ст. 184, ч. 2 ст. 232 та ст. 235 КЗпП України, з виплатою середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Статтею 23 КзПП України визначено: «Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно із частиною 3 ст. 184 КзПП України: «Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору».

Таким чином, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю. Однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. При цьому, Закон встановлює додатковий захист таких жінок - збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Застосований в наведеній вище нормі закону юридичний термін «одинока матір», Законом не визначено. Судова практика використовує тлумачення викладене в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» де зазначено, що «одинока матір» - жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Також ні Законом, а ні нормативно-правовим актом не встановлено якими саме доказами, документами «одинока матір» може підтвердити свій правовий статус для отримання соціальних пільг. Міністерство соціальної політики України в листі від 30 травня 2014 N 193/13/123-14 надаючи роз`яснення «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері» вказало на те, що для підтвердження пільг щодо одинокої матері роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, цим роз`ясненням профільного міністерства досить не конкретно і неоднозначно пропонується тлумачити це поняття. Для прикладу, достатнім доказом відсутності участі батька у вихованні дитини є як - рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав так і довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах).

Очевидно, що довідка зі школи, садочку не може бути достатнім доказом для встановлення юридичного факту «одинока матір» та переконливим доказом, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини.

Суд апеляційної інстанції вважає, що достатніми доказами, які у своїй сукупності дадуть змогу дійти висновку про наявність або відсутність права ОСОБА_1 на отримання визначеного Законом статусу «одинока матір», є: - її перебування чи не перебування у шлюбі; - наявність у свідоцтві про народження дитини запису про батька дитини та чи цей запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; - наявність або ж відсутність рішень про позбавлення батька батьківських прав, стягнення аліментів на користь дитини; - розшук батька дитини; - докази отримання батьками соціальної допомоги у зв`язку з інвалідністю дитини.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач не перебуває у шлюбі.

Разом з ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_1 проживає син - ОСОБА_3 , 2013 року народження та матір - ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 від 19 липня 2013 відомості про батька ОСОБА_6 дитини ОСОБА_7 були записані за вказівкою матері - (Витяг №8 від 19 липня 2013 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України для призначення допомоги).

Однак, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 12 вересня 2014 було повторно видано Свідоцтво про народження (Серії НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 , де в графі батько зазначено - ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 проживає окремо від позивача та свого сина за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, не зважаючи на те, що батько проживає окремо від матері та дитини, ОСОБА_3 належить до сім`ї своїх батьків, як матері так і батька (ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України).

Одеським окружним адміністративним судом також встановлено, що ОСОБА_3 , є дитиною з інвалідністю до 18 років, і це підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 , виданим ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси від 21 січня 2019.

Згідно до наказу Сервісного центру МВС в Одеській області № 99 к/тр від 07 серпня 2018 на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку або до дати фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_8 , позивач з 09 серпня 2018 призначена на посаду головного спеціаліста сектору персоналу та зв`язків з громадськістю.

У період з 06 листопада 2018 по 22 березня 2019 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

01 березня 2019 позивач було повідомлено про вихід з відпустки основного працівника (копія акту від 01 березня 2019, копія письмового повідомлення від 01 березня 2019).

За наказом відповідача від 11 березня 2019 № 48 к/тр ОСОБА_1 15 березня 2019 згідно з ч.2 ст.85 Закону України "Про державну службу" (підстава - заява про вихід з відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_8 від 01.03.2019) була звільнена з займаної посади.

Отримуючи 25 березня 2019 для ознайомлення копію наказу № 48 к/тр від 11 березня 2019 позивач власноруч зазначила, що «...є матір`ю, яка виховує дитину одна, інвалід другої групи, мати дитини-інваліда. Всі відповідні документи додаються". В доданих до матеріалів справи письмових доказах відсутні будь-які інші, крім зазначеного вище, повідомлення керівництва Сервісного центру про статус ОСОБА_1 як «одинокої матері».

Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області № 54 к/тр від 25 березня 2019, в частині виплати грошової компенсації, внесено зміни до наказу від 11 березня 2019 № 48 к/тр. Сервісний центр доповнив наказ (від 11.03.2019 № 48 к/тр) наступним змістом: «виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік».

Отже в наказі не йдеться про визнання відповідачем статусу позивача, як «одинока матір». Така відпустка надається жінкам які мають дитину з інвалідністю незалежно від наявності в неї статусу «одинока матір».

Із відповіді Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 18 липня 2019 №3107/13-09 убачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту та отримує державну допомогу на дитину з інвалідністю. Державну соціальну допомогу на дітей одиноким матерям позивач не отримує (а.с. 198).

Важливими доказами належності ОСОБА_3 до сім`ї своїх батьків є те, що в повторному свідоцтві про народження ОСОБА_3 , від 12 вересня 2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, в графі батько зазначено ОСОБА_2 . А також те, що батько дитини ОСОБА_2 отримує з Державного бюджету України надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 20 червня 2019 № 11318/02-25.

Аналіз наведених доказів та обставин дає підстави апеляційному суду стверджувати, що Одеський окружний адміністративний суд дійшов вірного висновку, що, за відсутності відповідних доказів, відповідач при звільненні ОСОБА_1 правомірно не застосував до позивача положення ст. 184 КзПП.

Твердження відповідача про те, що акт про відвідування за місцем проживання ОСОБА_1 від 01 березня 2019 не є належним доказом, оскільки на ньому відсутній підпис про її ознайомлення та відсутні відомості про відмову від ознайомлення та від підпису; лист Управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 18 липня 2019 №3107/13-09 не є належним доказом відсутності у ОСОБА_1 статусу «одинокої матері», оскільки позивач не зверталась до цього органу з відповідними заявами для встановлення чи підтвердження відповідного статусу; суд за відсутності підстав дійшов хибного висновку про участь батька у утриманні сина. Той факт, що батько - ОСОБА_2 отримує надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 або будь-які інші кошти не є належним доказом того, що ці кошти ідуть на утримання дитини, оскільки батько і син проживають окремо; суд не дав належної оцінки письмовим доказам, що підтверджують факт утримання позивачем свого сина самостійно від батька; суд першої інстанції не врахував положення п.5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки» де передбачено, що статус одинокої матері має не тільки та жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, а і будь-яка інша жінка, яка виховує і утримує дитину без батька - суд апеляційної інстанції відхиляє як не обґрунтовані та такі, що не відповідають встановленим обставинам справи. Наведені позивачем висновки за наслідками тлумачення законодавства, що регулює ці правовідносини, поверхневі та надумані.

Таким чином, при розгляді справи Одеським окружним адміністративним судом правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана їм правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на невірному трактуванні ОСОБА_1 фактичних обставин, норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на це підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не убачається.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заробітної плати - без змін.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде виготовлено 15 жовтня 2019.

Суддя-доповідач:

Судді: