Справа № 120/2496/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 жовтня 2019 р. Справа № 120/2496/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:0726 площею 2,00 га, що розташована на території Мельниківської сільської ради в с. Ометинці Немирівського району Вінницької області;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером :01:001:0726, з прийняттям законного та обґрунтованого рішення;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а також 3000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є учасником бойових дій та відповідно до п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на першочергове отримання у власність земельних ділянок. З метою реалізації свого права 10.06.2019 року звернулась до відповідача із заявою про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства. У додатку до заяви було зазначено графічні межі земельної ділянки за кадастровим номером: :01:001:0726. Однак, листом від 22.07.2019 року № 02-20-381 відповідач повідомив їй про те, що земельна ділянка за цим кадастровим номером перебуває у комунальній власності громади та є переданою в оренду іншій особі відповідно до договору оренди землі № 74 від 10.02.2016 року. З такою відмовою позивач не погоджується, оскільки вважає, що вона ґрунтується на положеннях статті 118 ЗК України. Водночас вказує на те, що своїми неправомірними діями відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає у порушенні звичайного ритму життя та хвилюванні, та яка оцінена нею в сумі 5000 грн. Наведені обставини спонукали позивача звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача докази, на які останній посилався при наданні відповіді за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1

03.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (вх. № 44466). В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує на відсутність правових підстав у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства, враховуючи перебування земельної ділянки в користуванні на умовах оренди у фізичної особи ОСОБА_2 на підставі договору оренди № 73, зареєстрованого 20.02.2016 року, який першочергово був укладений з орендодавцем Головним управлінням Держгеодкастру у Вінницькій області. На переконання відповідача, перехід прав власності до Мельниківської сільської об`єднаної територіальної громади, згідно наказу від 27.09.2018 року № 2-12694/15-18-СГ, не є підставою зміни умов або припинення договору, що зумовлює перехід прав та обов`язків за договором оренди землі. А тому, надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства можливе лише за умови припинення або розірвання договору оренди землі, який був укладений із ОСОБА_2 Принагідно, відповідач зауважує про відсутність підстав у відшкодуванні моральної шкоди з огляду на ненадання жодних підтверджуючих доказів існування останньої.

Водночас на підтвердження вказаних обставин, у додатках до відзиву на позовну заяву відповідач зазначає про долучення копії договору оренди землі, копії витягу (інформаційної довідки) про реєстрацію речового права та документа, що підтверджує надіслання відзиву позивачу. Проте, при розкритті поштового конверта, в якому надійшов даний відзив до суду, вказані у ньому додатки були відсутні, що підтверджується актом про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (пакування) від 03.09.2019 року, складеним працівниками відділу документального забезпечення (канцелярії) суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 79 КАС України відповідач повинен подати суду докази разом із поданням відзиву. У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, які ці докази мають значення, може розглядати справи за наявними у ній доказами (ч. 9 ст. 80 КАС України).

Враховуючи вище викладене, суд вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 24.04.2015 року.

10.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до голови Мельниківської ОТГ із заявою, в якій, керуючись ст. 118, 121 ЗК України, просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари, що розташована на території Мельниківської сільської ради в с. Ометинці, Немирівського району Вінницької області, кадастровий номер :01:001:0726. До клопотання додано копія паспорту та документа про присвоєння ідентифікаційного номера і викопіювання з кадастрової карти, де зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

За результатами розгляду даного клопотання 22.07.2019 року Мельниківською сільської радою надано лист-відповідь № 02-20-381, яким повідомлено позивача, що згідно акту передачі від 27.09.2018 року № 2-12694/15-18, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0726 перебуває у комунальній власності громади, та відповідно до договору оренди № 74 від 10.02.2016 року між Головним управлінням Держгеокадастру та орендарем, передана в оренду та на даний час підстав для розірвання договору оренди не має.

Вважаючи, що відповідач відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою всупереч статті 118 Земельного кодексу України, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 18 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд враховує, що в силу приписів ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, безоплатна приватизація земельних ділянок, що вже перебувають у законному користуванні інших осіб, не допускається.

Крім того, суд зауважує, що за змістом частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб, повинні додати свого клопотання погодження відповідного землекористувача.

Отже, зазначене погодження є обов`язковим у випадку якщо безоплатна приватизація стосується тих земельних ділянок державної чи комунальної власності, що перебувають у користуванні інших громадян або юридичних осіб і їх право користування не припинено у визначеному законом порядку.

Як слідує зі змісту листа від 22.07.2019 р. №02-20-381 та наступних пояснень, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0726 наразі є зайнятою та перебуває в користуванні на умовах оренди у іншої фізичної особи, і відповідне право користування не є припиненим. При цьому, звертаючись до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, позивач не надала погодження землекористувача цієї земельної ділянки.

Водночас, не вдаючись до подальшої оцінки обставин, пов`язаних із можливістю реалізації права позивача на отримання у власність спірної земельної ділянки, суд першочергово вважає, що наявні підстави для визнання неправомірної відмови відповідача у наданні позивачу вищезазначеного дозволу з мотивів процедурних порушень при прийнятті відповідного рішення, тобто надання такої відмови не у спосіб, що визначений законом.

Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В силу положень ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відтак, аналізуючи вказані норми права, суд наголошує на тому, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні лише у формі рішення, прийнятого на пленарному засіданні відповідної ради.

Натомість відмову у наданні позивачу такого дозволу відповідач виклав у формі листа від 22.07.2019 року № 02-20-381, у якому взагалі не зазначено про прийняте на сесії рішення щодо відмови або щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою. У листі лише констатовано про передачу землі у комунальну власність та оренду.

Тобто, відповідач всупереч вимогам діючого законодавства та передбаченого порядку вирішення відповідних клопотань, не прийняв рішення про надання дозволу чи відмову у наданні такого, а відтак діяв не на підставі та не у спосіб, що визначений законами України.

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивачем заявлена вимога про визнання протиправними дії посадових осіб Мельниківської сільської ради щодо відмови у надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

З цього приводу суд звертає увагу, що дії це юридично значуща активна (тобто врегульована нормами права) поведінка суб`єкта владних повноважень, що спричиняє юридичні наслідки. В той же час бездіяльність суб`єкта владних повноважень це його пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Як встановлено судом вище, відповідач не прийняв рішення про надання дозволу чи відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою, тобто не вчинив передбачених законом дій, а отже має місце його протиправна бездіяльність.

Згідно частини першої статті 5 КАС України, захист порушеного права може здійснюватися у спосіб, зокрема, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій або визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що оскільки відповідачем, всупереч вимог статей 118, 122 ЗК України, не прийнято по суті рішення за наслідком розгляду поданого позивачем клопотання, зокрема щодо відмови чи надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а тому наявна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка є протиправною.

Отже, позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають частковому задоволенню саме у спосіб, що визначений судом.

Водночас, надаючи оцінку вимогам ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути її клопотання, то необхідно зазначити, що згідно частини четвертої 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як вже встановлено судом та зазначалось вище, відповідачем не прийнято відповідного рішення по суті клопотання позивача від 10.06.2019 року.

За таких обставин, суд вважає необхідним зобов`язати суб`єкта владних повноважень, розглянути повторно клопотання ОСОБА_1 від 10.06.2019 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оцінюючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд зазначає таке.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Натомість у позовній заяві позивач не навела належних обґрунтувань щодо факту заподіяння їй моральних або фізичних страждань внаслідок неправомірних дій відповідача, не зазначила, а також не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями відповідача, що оспорюються.

Доводи позивача у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично лише обмежуються посиланням позивача на заподіяння їй моральної шкоди.

У відповідності до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Отже, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіяння такої шкоди несе саме позивач.

Водночас під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача належить відмовити.

Також, суд не знаходить підстав для стягнення на корить позивача понесених нею витрат на правову допомогу. Всупереч ч. 4 ст. 134, ч. 7 ст. 139 КАС України стороною позивача не подано ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, ні доказів понесених витрат на оплату таких послуг, як і не заявлено про можливість подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. За таких обставин підстав вирішувати питання про розподіл судових витрат понесених на професійну правничу допомогу не має. Такі витрати не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

З урахуванням викладених обставин, заявлений адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ст. 5 ЗУ Про судовий збір, судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області щодо неприйняття по суті рішення за клопотанням ОСОБА_1 від 10.06.2019 року щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0726, орієнтовною площею 2 га, що розташована на території Мельниківської сільської ради в с. Ометинці Немирівського району Вінницької області.

Зобов`язати Мельниківську сільську раду Немирівського району Вінницької області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0726, площею 2,00 га на території Мельниківської сільської ради в с. Ометинці Немирівського району Вінницької області, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Мельниківська сільська рада Немирівського району Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Пролетарська, 2, с. Мельниківці, Немирівський район, Вінницька область, 22860);

Повне судове рішення складено та підписано суддею 10.10.2019 року.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович