Справа № 420/1130/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1130/19
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

позивача - ОСОБА_5 та її представника - Польського М .В.;

представника відповідача - Погожого Д.В .

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 , Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в особі Миколаївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправної відмови та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_5 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в особі Миколаївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просила наступне:

- визнати протиправною відмову в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки;

- зобов`язати оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка посилалась на те, що позбавлення її як громадянки України права вибору форми документа, що посвідчує особу власника і підтверджує громадянство України, є неправомірним, і за відсутності встановлених, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», підстав, відповідач не мав права відмовити їй у видачі такого документа, як паспорт громадянина України, у формі паспортної книжечки.

Примушування до обробки її персональних і водночас конфіденційних даних з метою оформлення паспорта громадянина України, без якого їй як громадянці не обійтися, вона розцінює, як неправомірне втручання в її особисте життя з боку держави (в особі її органів).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області, в особі територіального підрозділу - Миколаївського районного сектору, в оформленні та видачі ОСОБА_5 , дівоче прізвище ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки та зобов`язав повторно розглянути її заяву, подану 04.01.2019 року, про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки.

В іншій частині позову - відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправної відмови в оформленні та видачі паспорта у вигляді книжечки, суд, проаналізувавши законодавчі норми, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про наявність у позивачки права на отримання паспорта громадянина України без електронного носія.

До того ж, суд застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, який, зокрема, виходив із норм Закону України «Про захист персональних даних», ч.6 ст. 6 якого передбачає, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відмовляючи у зобов`язальній частині позову про оформлення та видачу паспорту громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки, суд виходив із того, що такий обов`язок суб`єкт владних повноважень повинен виконати при наявності відповідних документів, надання яких встановлено законодавством.

На думку суду першої інстанції, обставини того, що позивачка звернулася до органу міграційної служби із заявою про оформлення паспорта громадянина України, до якої не надала документів, що визначені законодавством, свідчать про те, що належним способом захисту її порушених прав, буде зобов`язання повторно розглянути заяву, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, у частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити судове рішення, шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень оформити та видати паспорт громадянина України, зразка 1994 року у вигляді книжечки.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначила, що обраний судом спосіб захисту є неефективним та не поновлює її порушеного права. Апелянт підкреслила, що відмова суду в задоволенні вимог не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у рішенні, що ухвалено за результатами розгляду зразкової справи.

ГУ ДМС України в Одеській області також подало апеляційну скаргу в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Так, апеляційна скарга містить в собі доводи, що статтею 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. На думку апелянта, жодних виключень щодо форми та порядку видачі паспорту ані Закон № 5492-VI, ані Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ (далі - Положення №2503), не містять.

Суб`єкт владних повноважень наголошує, що відмовляючи позивачці у видачі паспорту старого зразка, він діяв на підставі та в межах законодавства України.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області позивачка зазначає, що доводи апелянта суперечать позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19 вересня 2018 року (справа №806/3265/17), де наведені висновки, що норми Закону №5492-VI не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, позивачка наводить постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25 березня 2015 р. № 302, де зазначено, що оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюється органами Державної міграційної служби лише на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 суб`єкт владних повноважень не надав.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, проти апеляції суб`єкта владних повноважень заперечували.

Представник ГУ ДМС України в Одеській області в судовому засіданні підтримав доводи, поданої ним, апеляційної скарги та просив її задовольнити. Аналогічно заперечував проти задоволення апеляції позивача.

З`ясувавши обставини справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ) необхідно задовольнити, а скаргу суб`єкта владних повноважень слід задовольнити частково, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать про наступне.

26.10.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

04.01.2019 року ОСОБА_5 звернулася до Миколаївського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у зв`язку зі вступом у шлюб та зміною прізвища.

Так, позивачка просила оформити та видати паспорт громадянина України, зразка 1994 року, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 353 від 04.06.1994 року та Положенням №2503.

Також у цій заяві було зазначено, що для оформлення паспорта буде подано: свідоцтво про шлюб; дві фотокартки розміром 35х45 мм; паспорт, що підлягає обміну; за необхідності, також буде подано свідоцтво про народження.

31.01.2019 року Миколаївський районний сектор ГУ ДМС України в Одеській відмовив в оформленні зазначеного паспорту, повідомивши заявницю про відсутність у ДМС та її територіальних органів/підрозділів законних підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України, відповідно до Положення № 2503. Також міграційний орган зазначив, що оформлення паспорта громадянина України, можливо лише у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій.

Є правильною та законною позиція суду першої інстанції про наявність у позивачки право на отримання паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки.

По - перше, варто зазначити, що така позиція суду першої інстанції побудована на висновках Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, викладених в постанові у зразковій справі №806/3265/17 і вказані висновки, відповідно до ч.3 ст. 291 КАС України повинні бути враховані судом, що розглядає аналогічну справу.

Про те, що спір у даній справі є аналогічним спору, що розглядався у наведеній зразковій справі №806/3265/17 свідчать вимоги позивачки, зокрема видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503.

Основний правовий висновок, що висловлений в рішенні за результатами розгляду зразкової справи це - реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закон № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення № 2503, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

За проведеним аналізом норм Закону №5492-VI та норм Положення №2503 (діючого на момент виникнення правовідносин), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми наведеного Закону не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI) персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Вказана позиція вищого судового органу України співвідноситься зі ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, що ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI та практикою Європейського Суду з прав людини.

Першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

З огляду на викладене, доводи апелянта, в особі ГУ ДМС України в Одеській області, про те, що позивачка не має права на отримання паспорта зразка 1994 року, оскільки це не передбачено законодавством, суперечать рішенню, постановленому у зразковій справі, конституційним нормам та практики Європейського суду з прав людини.

Водночас колегія суддів поділяє доводи апелянта ОСОБА_5 про те, що судом порушений принцип верховенства права, за яким правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, суд першої інстанції, обираючи наведений вище спосіб захисту прав позивачки, вважав, що остання повинна надати певний перелік документів для оформлення паспорту старого зразка і тільки після цього, орган міграційної служби вправі прийняти рішення..

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає правовій позиції, викладеній в зразковій справі, оскільки Велика Палата Верховного Суду за аналогічних обставин захистила право позивача, зобов`язавши суб`єкт владних повноважень, з метою належного захисту порушених прав, оформити та видати особі паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503.

При цьому, в якості доказу, представник позивачки надав заяву ОСОБА_9 , яка мала статус позивача у зразковій справі, до відділу ДМС України про оформлення та видачу паспорта (а.с.82-83). У додатках до даної заяви також не додавались жодні документи, але Велика Палата Верховного Суду застосувала більш ефективний та належний спосіб захисту.

До того ж, 07.06.2019 року набули чинності зміни в постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25 березня 2015 р. № 302, відповідно до яких, Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (п.3).

Тобто, оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюється органами Державної міграційної служби лише на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Також слід зазначити, що на даний час у розпорядженні органу державної міграційної служби наявні усі документи для отримання позивачкою паспорта старого зразка. Так, після ухвалення судового рішення, 13.07.2019 року ОСОБА_5 знову подала заяву в Миколаївський районний сектор ГУ ДМС України в Одеській області, до якої додала свідоцтво про шлюб, паспорт на ім`я ОСОБА_5 , дві фотокартки та свідоцтво про народження, але їй також було відмовлено за підставами відсутності такого права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частина 2 ст. 317 КАС України визначає, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, зокрема, неправильне тлумачення закону.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України, для скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняття нового рішення в цій частині про задоволення позову, оскільки суд першої інстанції неправильно розтлумачив Закон №5492-VI.

Відповідно до п.8 ч.6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.

Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:

1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;

2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Керуючись ст.ст. 291, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов`язання оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, яким зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Миколаївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, встановлених частиною 5 статті 291 КАС України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 15.10.2019 року.