Справа № 522/4901/19
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/4901/19
Провадження № 2-а/522/336/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Науменко А.В.,

за участю секретаря - Полегенького В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_2 .

Позивач посилається на те, що на територію України він прибув у 2011 році та відразу звернувся до міграційної служби за захистом та отримав довідку № 008229 про звернення за захистом в Україні. З часу прибуття на територію України він влаштувався на роботу, винаймає житло, та перебував у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 . Від сумісного проживання у них є неповнолітня дитина, донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України.

Позивач вказує, що рішенням № 173 Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Коморських ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішено з урахуванням отриманих пояснень по країні громадянської належності вважати особу громадянином Коморських ОСОБА_6 та прийняти відносно нього рішення про примусове повернення та зобов`язати покинути територію України у термін до 10.04.2019 року. З вказаним рішенням № 173 від 12.03.2019 року позивач не погоджується у повному обсязі, вважає його незаконним та необґрунтованим, та таким яке підлягає скасуванню.

Представник позивача наполягал на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши доводи представника позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно яішення № 173 Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Коморських ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішено з урахуванням отриманих пояснень по країні громадянської належності вважати особу громадянином Коморських ОСОБА_6 та прийняти відносно нього рішення про примусове повернення та зобов`язати покинути територію України у термін до 10.04.2019 року.

Судом встановлено, що позивач прибув на територію України у 2011 році та відразу звернувся до міграційної служби за захистом та отримав довідку № 008229 про звернення за захистом в Україні. З часу прибуття на територію України він влаштувався на роботу, винаймає житло, та перебував у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 . Від сумісного проживання у них є неповнолітня дитина, донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.07.2019 року згідно якого встановлено факт батьківства громадянином Коморських ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 2014 ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1390.

Таким чином оскільки на території України проживає неповнолітня донька позивача, яка є громадянкою України, яка потребує турботи та піклування, то відповідно до п. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-УІ від 22 вересня 2011 року зі змінами, Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Приймаючи рішення про примусове повернення позивача до країни походження, міграційною службою не було взято до уваги той факт, що позивач звернувся до України за захистом, оскільки в країні його поживання Марокко м. АДРЕСА_1 , його життю загрожувала небезпека, також не враховано обставина наявності дитини, яка є громадянкою України.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-УІ від 22 вересня 2011 року зі змінами встановлено заборона щодо примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства

1. Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності

позивача не можна вважати особою, яка незаконно перебуває на території України, оскільки виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості, позивача слід вважати винуватим у незаконному перетині державного кордону України, а отже і у порушенні законодавства про правовий статус іноземців, лише тоді, коли його вина буде встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення і виключно після набрання нею законної сили.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 05.04.2017 року справа № 802/23 88/13-а

Відповідно до пункту 6 частини 2 стаття 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 7 червня 2001 року, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Згідно із ч. 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є :1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається із матеріалів справи позивач співпрацює з органами ДМС України, не порушує законодавство України, та має намір отримати дозвіл на імміграцію.

Частиною 1 статтею 288 КАС України передбачено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно ч. І ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243-246,250, 251, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення № 173 Головного управління державної міграційної служби від 12.03.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_5 ( ОСОБА_8 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання рішення суду.

Суддя А.В. Науменко

10.10.19