Справа № 420/3084/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3084/19
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.
при секретарі Поповій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі відповідач, ДМС), в якому (з врахуванням уточнених позовних вимог від 12.06.2019 року (ст.46)) просив:

- визнати наказ ДМС №84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його;

- зобов`язати ДМС у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що рішення Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 вказаної статті. Позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ДМС №84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути питання щодо оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства (Палестина), уродженцем м.Хан Юніс, р- ІНФОРМАЦІЯ_2 , за національністю - палестинець, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Прибув в Україну сам. Рідна мова - арабська, володіє на початковому рівні англійською.

Члени сім`ї, які не супроводжують заявника: ОСОБА_2 (батько), проживає в Палестині, м. ОСОБА_3 , р-н ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 (мати), проживає в Палестині, м. ОСОБА_3 , р-н Джія.

Навчався в: школі « ОСОБА_4 Хафіза» у 1998-2010 роках; соціальному університеті у 2010-2012 роках; у Полтавській державній аграрній академії на факультеті будівництва 02.04.2018 року, навчання не закінчив.

Працював в Палестині в м.Газа будівельником у 2012-2015 роках.

Позивач у лютому 2018 року легально виїхав з країни постійного проживання з м.Газа рейсовим автобусом до Єгипту (м.Каїр), звідки 12.02.2018 року вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі проїзного документу серії НОМЕР_1 та оформленої візи типу D № НОМЕР_2 .

22.04.2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області та 24.04.2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що приїхав в Україну навчатись, однак через фінансові труднощі його виключили з університету. До Палестини повернутись не може через військові дії між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами, які відбуваються у містах Сектору Газа. Вказує що двічі 02.02.2017 року та у грудні 2017 року до нього застосовувалось насильство зі сторони « ОСОБА_5 », оскільки приймав участь у демонстраціях проти них.

06.05.2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0069 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити позивача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ґрунтувався на тому, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Заявник стверджує, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, по відношенню до заявника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону попереднього постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 вищевказаного Закону. Стосовно обґрунтування причини, за якої він наразі не може повернутися до регіону попереднього постійного проживання, заявник надає суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому. Так, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 22.04.2019 року шукач захисту стверджує, що останній раз він був заарештований представниками ХАМАС в лютому 2017 року та позбавлений волі строком на 3 місяці. Натомість, під час проведення із заявником процедури набуття міжнародного захисту (анкетування та протокол співбесіди), він надає інформацію, яка відрізняється від зазначеної. Так, під час проведення анкетування від 24.04.2019 року було встановлено, що особу двічі заарештовував вказаний правлячий палестинський рух у лютому та грудні 2017 року відповідно, обидва рази його утримували у місцях позбавлення волі протягом 3 місяців. В той самий час, з протоколу співбесіди спостерігається, що, насправді, шукач захисту був затриманий на 3 місяці в сумі: при першому арешті - на 2 місяці, при другому - на 1, пояснити вказані розбіжності останній не зміг. Зі слів заявника, виїзд з Палестини здійснено лише через рік після початку труднощів з рухом «ХАМАС» через те, що він переважно був пов`язаний з навчанням, тобто, якщо б шукач захисту не мав бажання отримати вишу освіту в Україні - виїзду б не відбулось. Крім цього, особа розглядає можливість переїзду до Швеції, зазначене станом на теперішній час не відбувається через нестачу грошей. Інформація, надана заявником з приводу його ймовірного переслідування представниками «ХАМАС» через політичну діяльність батька у разі повернення до Палестини не приймається територіальним підрозділом ДМС через те, що: зі слів особи, батько є впливовим членом партії «ФАТХ», однак, партійного білета або інших атрибутів такого членства він не має, посаду батька заявник назвати не зміг; у відповідності до отриманих пояснень, у лютому 2017 року батька нібито також було заарештовано, але, не зважаючи на те, що своєї політичної діяльності він не припиняв та місця проживання не змінював, вже протягом двох років жодних труднощів останній не зазнає; власних політичних поглядів, як і будь-яких підтверджень арештів, приймання участі в демонстраціях, членства будь-кого у «ФАТХ» в шукача захисту не має. Особа повідомила про існування фотографій на яких він зображений та які були здійснені під час волевиявлень народу, однак, надати їх він матиме змогу лише протягом місяця, хоча з рідними зв`язок підтримує раз на тиждень. З урахуванням об`єктивної можливості надання такої інформації, вказане свідчить про те, що заявник не надав до територіального підрозділу ДМС усі важливі факти, що були у його розпорядженні та не зробив реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом. Також, будь-яких проблем з представниками влади Палестини під час виїзду в шукача захисту не виникало. Виїзд заявника на територію нашої країни не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов`язаний лише з бажанням тимчасової легалізації в нашій країні. Встановлено, що шукач захисту потрапив в Україну у лютому 2018 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями у квітні 2019 року, після виключення з ВНЗ м. Полтава та нелегального перебування в нашій країні. Особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п.62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

На підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_6 , заступником начальника Головного управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області начальником управління А.В. Максименко видано наказ №84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача.

06.05.2019 року позивачу було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, діяв не у спосіб, визначений законодавством, зокрема не у повній мірі виконав свій обов`язок щодо повного дослідження обставин особистої справи позивача.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з анкети позивача від 24.04.2019 року останній вказав, що не може повернутись до країни постійного проживання через те, що в Палестині, а саме в районі Сектор Газа наявний збройний військовий конфлікт між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами.

В своєму рішенні від 20.06.2019 року у справ №826/5152/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив: «При цьому, ситуація в районі Сектор Газа на сьогодні є нестабільною, місто залишається під повітряною, морською, сухопутною блокадою Ізраїлю, має місце різке зростання кількості вбивств.

Як убачається із доповіді Спеціального комітету по розслідуванню дій Ізраїлю у відношенні палестинського народу та інших арабів на окупованих територіях, Генеральної Асамблеї ООН 23 серпня 2016 року, спеціальний комітет закликає уряд Ізраїлю зупинити окупацію західного берегу, східного Ієрусалиму та Газу, відмінити незаконну сухопутну і морську блокаду, яка діє по відношенню до ОСОБА_7 , вжити заходи щодо недопущення насилля, вчинити всі необхідні запобіжні заходи, щоб цивільні особи не страждали під час військових дій, тощо.

Не може бути залишеним поза увагою і той факт, що Міністерство закордонних справ України, у зв`язку із загостренням безпекової ситуації в Ізраїлі та Палестині, неодноразово рекомендувало громадянам України утриматися від поїздок до Ізраїлю та Палестинської Автономії, відвідання палестинських територій та населених пунктів Ізраїлю, розташованих у безпосередній близькості від Сектору Газа, а тим, хто вже перебуває у вказаному регіоні - невідкладно залишити його територію».

Також на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ наведено у розділі «Актуальні попередження подорожуючим» (https://mfa.gov.ua/ua/alerts/current) зазначено наступну інформацію (станом на 07.05.2019 року) «У зв`язку із черговою ескалацією ізраїльсько-палестинського протистояння та масованими ракетно-мінометними обстрілами південних територій Ізраїлю, ( ОСОБА_8 Ашкелон, Ашдод, ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , Нетівот, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Гедера, Кірьят- ОСОБА_14 , Тель- АДРЕСА_1 , регіональні ради Шаар а- Негев, Сдот Негев, Бреннер, Эшколь, Хоф -Ашкелон, ОСОБА_15 , Шафір, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , Беер- ОСОБА_18 , Мерхавім, ОСОБА_19 , Гдерот, Мате Ієгуда, Гезер), які розпочалися 04.05.2019 року, рекомендуємо громадянам України утриматися на даному етапі від відвідання зазначених територій та населених пунктів. У разі перебування у населених пунктах країни, які знаходяться у безпосередній близькості від Сектору Газа, під час включення сигналу повітряної тривоги рекомендуємо невідкладно скористатися бомбосховищами».

Проте, у висновку відповідача відсутнє належне дослідження інформації по країні походження позивача. Зокрема відкриті джерела інформації свідчать, що район Сектор Газа де-факто знаходиться під керуванням організації ХАМАС.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приймаючи спірний наказ, відповідач діяв не у спосіб, визначений законодавством, зокрема не у повній мірі виконав свій обов`язок щодо повного дослідження обставин, які шукач захисту зазначає в якості причин неможливості його повернення у країну походження та постійного проживання.

За таких підстав, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання спірного Наказу ДМС №84 від 06.05.2019 року протиправним та його скасування.

Також суд першої інстанції цілком обґрунтовано, враховуючи неповне дослідження відповідачем інформації по країні походження позивача, дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду, та відмовив у задоволенні вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з метою ефективного захисту прав, свобод, та інтересів позивача вийшовши за межі позовних вимог згідно ст.9 КАС України.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 11 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.