Справа № 640/2365/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2365/19 Головуючий у І інстанції - Огурцов О.П.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Костюк Л.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 22 червня 2017 року № ВП 54184381.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, Позивач зазначає, що стягувачем є державний орган - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. При цьому, як вбачається з оскаржуваної постанови, документом примусове виконання якого здійснюється у виконавчому провадженні № 54184381 є постанова № 49182587 від 23.12.2015 року (постанова про стягнення виконавчого збору). Позивач вважає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 06.06.2015 року) строк пред`явлення постанови про стягнення виконання збору від 23.12.2015 року мав складати 1 рік з дати набрання чинності цією постановою та останнім днем пред`явлення даного виконавчого документа до виконання є 24.12.2016 року. Крім того, Позивач звертає увагу, що поновленню підлягають лише строк по пред`явленню до виконання виконавчих документів, що видані судом. Поновлення строків пред`явлення інших виконавчих документів до виконання чинним законодавством не передбачено.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

За приписами частини 7 статті 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 49182587 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 17.06.2015 року № 910/10529/14 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (попередня назва юридичної особи - Позивача) на користь Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Український геологічний науково-виробничий центр» основного боргу в розмірі 25422010 гривень та судового збору у розмірі 69323,69 гривень.

У рамках зазначеного виконавчого провадження Відповідачем прийнято постанову від 23.12.2015 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2549133,36 грн. на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV.

Постановою від 19.06.2017 року, на підставі пункту 2 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження № 49182587 закінчено.

Постановою від 22.06.2017 року Відповідачем відкрито виконавче провадження № 54184381 з примусового виконання постанови від 23.12.2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору у розмірі 2549133,36 грн.

Позивач, вважаючи строк пред`явлення до виконання постанови державного виконавця від 23.12.2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору пропущеним, вважає постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, тому звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що постанова від 23.12.2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору підлягає пред`явленню до виконання у строки, передбачені частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII, який повинен відраховуватись після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 49182587 від 19.06.2017 року, тобто - з 20.06.2017 року по 19.09.2017 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича про відкриття виконавчого провадження № 54184381 від 22.06.2017 року ухвалена правомірно та з дотримання строків, передбачених Законом № 1404-VIII.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору (частина 6 статті 28 Закону № 606-XIV).

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VII (далі - Закон № 1404-VII) згідно з яким примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Статтею 1 Закону № 1404-VII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 27 Закону № 1404-VII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 статті 27 Закону № 1404-VII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, частиною 1 статті 40 Закону № 1404-VII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що після зміни правового регулювання відповідно до Закону № 1404-VII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Тобто, обома редакціями Закону України «Про виконавче провадження» пов`язано право державного виконавця звернути постанову про стягнення виконавчого збору до примусового виконання з двома істотними умовами:

1) виконавче провадження закінчено з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV та пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII;

2) виконавчий збір не було сплачено боржником добровільно.

Єдиною відмінністю правового регулювання стягнення виконавчого збору у зазначених редакціях Закону України «Про виконавче провадження» є те, що за правилами Закону № 606-XIV постанова про стягнення виконавчого збору приймається під час виконавчого провадження окремим документом, а згідно з Законом № 1404-VIII - сума виконавчого збору визначається у постанові про відкриття виконавчого провадження, а постанова про стягнення виконавчого збору приймається вже за умов, зазначених у попередньому абзаці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2018 року № 816/823/17.

Таким чином, факт початку процедури примусового виконання рішення - відкриття виконавчого провадження, встановлення строку для добровільного виконання рішення тощо, є достатньою підставою для подальшого стягнення з боржника виконавчого збору.

Тобто, виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Як встановлено з матеріалів справи, постановою від 19 червня 2017 року, на підставі пункту 2 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження № 49182587 закінчено, у зв`язку затвердження (визнання) судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесу виконання рішення.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 2 Закону № 1404-VIII постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

22 червня 2017 року постановою Відповідачем відкрито виконавче провадження № 54184381 з примусового виконання постанови від 23 грудня 2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору у розмірі 2549133,36 грн.

Колегією суддів встановлено, що на дату винесення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом Іваном Сергійовичем вищевказаної постанови, тобто у червні 2017 року та станом на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, постанова про стягнення виконавчого збору від 23 грудня 2015 року № 49182587 не була оскаржена та скасована.

Правомірність винесення даної постанови про виконавче провадження не є предметом розгляду даного спору.

Таким чином, з урахуванням пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII, постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 23 грудня 2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору, хоча і була прийнята за правилами Закону № 606-XIV, подальше її виконання повинно відбуватися відповідно до положень Закону № 1404-VIII.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова від 23 грудня 2015 року № 49182587 про стягнення виконавчого збору підлягає пред`явленню до виконання у строки, передбачені частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII, який повинен відраховуватись після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 49182587 від 19 червня 2017 року, тобто - з 20 червня 2017 року по 19 вересня 2017 року, з чим погоджується колегія суддів.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову, з чим погоджується колегія суддів.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум", викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Л.О. Костюк