Справа № 500/1528/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9203/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Тернопільської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення 13 год 28 хв,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 01 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з адміністративним позовом, у якому просили:

- визнати протиправними дії Тернопільської міської ради (далі Рада) щодо ненадання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- зобов`язати Раду повторно розглянути клопотання позивачів від 25 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 500/1528/19 позов було задоволено. Визнано протиправними дії Ради, що виразилися у неналежному розгляді на 33-ій сесії 7-го скликання, що відбулась 05 квітня 2019 року, проекту рішення «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (гр. ОСОБА_1 та інші)». Зобов`язано Раду на своєму черговому засіданні розглянути клопотання від 25 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів земелеустрою. Окрім того суд встановив судовий контроль за виконанням рішення в даній адміністративній справі шляхом зобов`язання Ради подати у місячний строк після набрання рішення суду законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не представлено суду належних та достовірних доказів правомірності своїх дій, що полягають у неприйнятті на засіданні Ради жодного із передбачених Законом рішень за результатами розгляду проекту рішення «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 ». Належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачів, є визнання протиправними дії Ради, що виразилися у неналежному розгляді проекту рішення «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 (гр. ОСОБА_1 та інші)» та зобов`язання відповідача розглянути на своєму черговому засіданні клопотання позивачів від 25 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному у м АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та зобов`язання прийняти відповідне рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою.

У апеляційній скарзі Рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд Рада діяла у відповідності до вимог пункту 29.6 свого Регламенту. Приписами статей 186 та 186-1 Земельного кодексу України (далі ЗК) визначено процедуру передачі земельних ділянок у власність чи користування із земель комунальної власності та процедуру погодження проектів землеустрою. Судом першої інстанції не враховано того, що стаття 118 ЗК визначає порядок дій заявника у разі відсутності рішення за розглядом їх заяв у місячний строк з дня реєстрації органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Судом не враховано, що надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є однією із адміністративних послуг, які надаються Радою, і строк розгляду звернень позивачів, передбачений частиною 4 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги» не порушено.

Позивачами не надано доказів з приводу відповідності розташування земельних ділянок, котрі відводяться, вимогам Плану зонування міста Тернополя, а також необхідності отримання відповідних заключень КП «Тернопільводоканал» з приводу можливості відведення зазначених земельних ділянок.

Суд невірно трактував норми законодавства стосовно компетенції та повноважень постійних комісій, так як висновки постійних комісій носять виключно рекомендаційний характер.

Окремо звертає увагу апеляційного суду на те, що виходячи із приписів статей 19, 30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» суд не може в будь-який спосіб зобов`язувати депутатів до прийняття або не прийняття того чи іншого рішення

Представник Ради у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість вимог апелянта. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивачі як учасники бойових дій, неодноразово зверталися до Ради із клопотаннями про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

08 серпня 2018 року, 05 жовтня 2018 року, 22 листопада 2018 року, 22 лютого 2019 року та 05 квітня 2019 року розглядалися проекти рішення «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 та інші)», але за результатами їх розгляду рішення Радою прийнято не було у зв`язку із недостатньою кількістю голосів під час голосування.

Позивачі вважали неналежним розгляд відповідачем їх клопотань про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та за захистом своїх прав звернулися до суду з цим адміністративним позовом.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями частини 1 статті 3 ЗК земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами статті 12 ЗК встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною 6 статті 118 ЗК передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами частини 7 статті 118 ЗК встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

На переконання апеляційного суду, системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що громадяни, які зацікавлені у реалізації свого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, у тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах населеного пункту, повинні звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування, який зобов`язаний розглянути таке звернення у місячний строк.

Оскільки учасниками справи визнається те, що позивачі 25 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року зверталися до відповідача із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, то з урахуванням частини 7 статті 118 ЗК Рада мала розглянути такі заяви і або надати дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, у зазначений у законі місячний строк.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос (частина 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Водночас, як безспірно встановлено судом першої інстанції, на час звернення позивачів до суду з даним адміністративним позовом, а також на час вирішення спору судом першої інстанції, Рада заяви позивачів від 25 лютого 2019 року та від 26 лютого 2019 року у встановлені законом порядок і строк не розглянула, оскільки не ухвалила відповідного мотивованого рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок або відмову про відмову у його наданні.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу.

У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень, та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз положень абзацу 3 частини 7 статті 118 ЗК дає підстави для висновку, що зацікавлена особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання у відповідному уповноваженому органі. Разом із тим, місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати таке право, є присічним і його пропуск призводить до припинення можливості реалізації вказаного права.

Водночас, використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов`язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення. Відтак, навіть якщо зацікавлена особа замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що задля належного поновлення прав позивачів слід визнати протиправними дії Ради щодо неналежного розгляду 05 квітня 2019 року проекту рішення «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою вул. Новий Світ (гр. ОСОБА_7 Б ОСОБА_8 та інші)» та зобов`язати відповідача на черговому засіданні розглянути клопотання позивачів від 25 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному, за адресою м. АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд.

При цьому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції доречно зазначив про те, що згідно із Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

З урахуванням встановлених обставин на веденого обґрунтування, на переконання апеляційного суду, зобов`язання судом першої інстанції Ради прийняти одне із встановлених на законодавчому рівні рішень не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Разом із тим, покладення у резолютивній частині оскаржуваного судового рішення на Раду обов`язку прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою позивачам свідчить про вирішення судом питання, віднесеного до дискреційних повноважень відповідача, оскільки у того є два варіанти правомірної поведінки за наслідками розгляду звернень позивачів. Окрім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог не навівши для цього належного обґрунтування, оскільки позивачі у своїй позовній заяві просили суд зобов`язати Раду прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду їх звернень (а.с. 12).

Частиною 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суд першої інстанції допустив часткову невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, а отже його резолютивну частину слід змінити, привівши її зміст до встановлених у ході апеляційного розгляду обставин.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Тернопільської міської ради задовольнити частково.

Змінити рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 500/1528/19, замінивши у третьому абзаці його резолютивної частини слова «та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою» словами «та прийняти рішення у відповідності до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України».

У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 500/1528/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 11 жовтня 2019 року.