Справа № 826/2850/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/2850/17

адміністративне провадження №К/9901/1439/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача Бевзенка В.М.,

суддів: Данилевич Н.А., Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018

(постановлена у складі колегії суддів Сорочка Є.О., Ганечко О.М., Федотова І.В.)

у справі №826/2850/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування наказу від 16.02.2016 №23-о, поновлення на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм статей 40, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) та статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки позивачу при попередженні про наступне вивільнення не було запропоновано всі наявні вакантні посади. Крім того, позивач вказує, що на час прийняття оскаржуваного наказу у відповідача не відбулось скорочення, а фактично мало місце зміна структури.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 16.02.2016 №23-о «Про звільнення ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві з 16.02.2016, стягнено з ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2016 по 18.12.2018 у розмірі 112 067 (сто дванадцять тисяч шістдесят сім) грн. 80 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга, зокрема, обґрунтована тим, що позивачу при попередженні про наступне вивільнення було запропоновано вакантну посаду, а отже звільнення позивача відбулось відповідно до норм Закону України «Про державну службу», КЗпПУ.

У відзиві на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не може бути задоволена з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що станом на 17.09.2015 штатним розписом в ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві було передбачено 219 штатних посад. Наказом від 29.09.2015 було внесено зміни до штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до яких також передбачено 219 штатних посад.

Відповідач попередив позивача про наступне вивільнення та запропонував посаду головного державного ревізора - інспектора відділу стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управління погашення боргів. Позивач відмовилась від підпису попередження про наступне вивільнення, про що було складено акт від 06.11.2015 №449.

Наказом в.о. начальника ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві від 16.02.2016 №23-о позивача звільнено з посади начальника управління оподаткування юридичних осіб у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпПУ.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що посада, яку обіймала позивач, була скороченою, а в матеріалах справи відсутні докази наявності вакантних рівнозначних посад, тому позивачу було запропоновано посаду головного державного ревізора - інспектора відділу стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управління погашення боргів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючим позов частково, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача були відсутні підстави для попередження позивача про наступне вивільнення та звільнення у зв`язку зі скороченням посади, оскільки зміни до штатного розпису не стосувалися посади, яку обіймала позивач. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді начальника управління оподаткування юридичних осіб ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві та в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів, що безпосередньо оскаржувані дії та рішення відповідача прямо чи опосередковано заподіяли їй сильні душевні страждання, шкоду здоров`ю, чи завдали інші втрати немайнового характеру.

Суд погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно пункту 4 частини першої статті 36 КЗпПУ підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору, зокрема, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що передумовою звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпПУ має бути скорочення посади, яку він обіймає. За наявністю цієї умови закон пов`язує виникнення у роботодавця обов`язку попередити такого працівника про наступне вивільнення та запропонувати йому рівнозначну посаду, від якої працівник вправі відмовитись, правовим наслідком чого є його звільнення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, пунктом 85 штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, затвердженого 17.09.2015, була передбачена посада начальника управління оподаткування юридичних осіб. Переліком змін до штатного розпису ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, затвердженого 29.09.2015 та який слугував передумовою для звільнення позивача, не передбачено виведення зі штату посади начальника управління оподаткування юридичних осіб (як і посад начальників інших управлінь).

З огляду на викладене, Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що зміни до штатного розпису не стосувалися посади, яку обіймала позивач.

За встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача підстав для попередження позивача про наступне вивільнення та звільнення у зв`язку зі скороченням посади.

Частиною другою статті 235 КЗпПУ передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за передні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 порядку.

Пунктом 4 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції здійснив обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі Порядку №100.

В доводах касаційної скарги відповідач не заперечує щодо правильності проведеного судами розрахунку вказаної суми.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом два статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів, що безпосередньо оскаржувані дії та рішення відповідача прямо чи опосередковано заподіяли їй сильні душевні страждання, шкоду здоров`ю, чи завдали інші втрати немайнового характеру.

За встановлених обставин справи, Суд вважає вірним висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду апеляційної інстанції в цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскарженого судового рішення відсутні.

Зважаючи на приписи статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу треба залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

судді Н.А.Данилевич

Н.В.Шевцова