Справа № 1.380.2019.000250
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7597/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя(і) у І інстанції Гулкевич І.З.,

час ухвалення рішення 14 год. 50 хв.,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 14 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

16 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі ДМС) від 16 липня 2018 року № 228-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.000250 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи не було встановлено підстав відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI), за якими позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскаржуване рішення прийнято формально, без детального дослідження і з`ясування всіх обставин справи, а тому відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не було належним чином обґрунтовано та передчасно зроблено висновок про відмову в задоволенні заяви позивача.

У апеляційній скарзі відповідач ДМС просить зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні по країні походження, співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 обставин позивач не навів достовірних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання. Підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань немає, оскільки такий ніколи не був членом жодної з політичної, релігійної чи громадської організації.

Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що за інформацією від Управління Служби безпеки України у Львівській області з обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є те, що вказана особа згідно бази даних Генерального Секретаріату Інтерполу значиться у розшуку.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу ДМС просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із безпідставністю вимог апелянта.

Представник ДМС у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ДМС без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 18 вересня 2017 року до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує з матеріалів особової справи позивача 2017LV 0035, він народився у м. Нальчик Кабардино-Балкарської республіки Російської Федерації, за національністю балкарець, віросповідання мусульманин, іслам. Освіта середня. Сімейний стан неодружений. Рідна мова балкарська. Володіє російською, турецькою та частково українською мовами.

Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданого 05 грудня 2013 року Федеральною міграційною службою Російської Федерації.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що на батьківщині в Кабардино-Балкарській республіці Російської Федерації зазнавав переслідування зі сторони влади. Тому в подальшому побоюється стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань. Зазначає, що не може користуватись захистом Російської Федерації, оскільки влада цієї країни переслідує його за участь в мирних мітингах та не дозволяє здійснювати обряди віросповідання у визначених його духовником способах та місцях.

ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно із наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 09 жовтня 2017 року № 251 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» .

12 грудня 2017 року наказом № 294 ГУ ДМС України у Львівській області строк розгляду заяви ОСОБА_1 було продовжено.

Відповідно до матеріалів особової справи № 2017LV0035 ОСОБА_1 раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС не звертався.

Департамент захисту національної державності Служби безпеки України у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області повідомив про недоцільність прийняття рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що його перебування в Україні може становити суспільну небезпеку та суперечити охороні громадського порядку.

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2017LV0035 від 16 липня 2018 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

16 липня 2018 року ДМС прийнято рішення № 228-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Частиною 4 статті 8 цього Закону визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та статтею 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому апеляційний суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Приписами частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту» за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем до заяви, що подана до міграційного органу, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти реальних погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Російської Федерації. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на неї у випадку повернення до країни громадянської належності Російської Федерації.

Таким чином, докази на підтвердження реальних побоювань ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, як встановлено судом, позивач 18 серпня 2017 року прибув в Україну літаком Стамбул-Львів, однак був затриманий у зв`язку з його перебуванням у міжнародному розшуку правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за організацію незаконного збройного формування або участі у ньому (частина 2 статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації).

Як слідує з матеріалів справи, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав про його переслідування на території Російської Федерації за ознаками віросповідання та політичних переконань. Крім того зазначає, що не може та не бажає повернутися до країни свого попереднього постійного проживання (Турецька Республіка) внаслідок побоювань притягнення до кримінальної відповідальності, переслідування та видача властям Російської Федерації (а.с. 88).

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що у протоколі співбесіди № 1 від 06 жовтня 2017 року на питання: чи не переслідують його в країні громадянської належності за ознаками національності, позивач відповів «Ні». На питання: чи не відноситься він до окремої соціальної групи, що проживає в його країні, теж відповідь «Ні». На питання: «До якої політичної, релігійної, військової чи громадської організації Ви належите?» позивач відповів: «Я не належу до будь-якої організації». На питання: «Які у Вас політичні переконання, через які Вас переслідують в РФ?» позивач зазначив, що «не має політичних переконань, через які його б переслідували в РФ».

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що і у протоколі співбесіди № 1 від 06 жовтня 2017 року і у протоколі співбесіди № 2 від 09 листопада 2017 року позивач зазначає, що метою його перебування в Україні є одруження з українською дівчиною. При цьому у протоколі співбесіди № 2 від 09 листопада 2017 року на питання: «Чому Ви вирішили саме в Україні звернутись за отриманням притулку?» позивач відповів: «Я їхав в Україну з метою одружитись з громадянкою України, і шукати тут притулку бажання не було. Проте, так склались обставини, що для мене це стало просто необхідно».

Водночас, матеріали справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину, передбаченого частиною 2 статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації (організація незаконного збройного формування або участь у ньому).

Враховуючи те, що злочин, який інкримінується ОСОБА_1 , здійснено виключно з особистих причин, то звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнути покарання.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено жодного конкретного факту про можливі утиски через політичні погляди щодо позивача у країні походження. Також ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Відтак, на думку апеляційного суду, відповідач у свою чергу, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни свого походження, у тому числі, з урахуванням країни походження позивача, та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, ним не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді заяви про надання статусу біженця.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ДМС, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного адміністративно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.000250 та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 11 жовтня 2019 року.