Справа № 200/11118/19-а
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 р. Справа№200/11118/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, зокрема, що по досягненню пенсійного віку йому була призначена пенсія за віком, а у 2000 році її виплату припинено у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання за кордон - до Ізраїля. Оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року визнано неконституційними положення Закону Україну України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, 06 березня 2019 року через свого представника звернувся до відповідача з особистою нотаріально посвідченою та апостильованою заявою про поновлення виплати пенсії, на що отримав відмову.

Вважаючи, що відповідачем порушено його право на пенсійне забезпечення, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , викладене у листах Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 квітня 2019 року та від 02 травня 2019 року;

- зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07 жовтня 2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позивач подав додаткові пояснення до позову, в яких зазначав, що коли позивач від`їжджав з України до Ізраїлю пенсійне посвідчення у нього було вилучено відповідно до діючого на той час законодавства. Доказом перебування позивача до виїзду за кордон на обліку в Управлінні соціального захисту населення Жовтневого району м. Маріуполя як отримувача пенсії є штамп вказаного органу на першій сторінці трудової книжки позивача.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що позивач як отримувач пенсії перебував на обліку у Жовтневому управлінні соціального захисту населення Маріупольської міської ради і йому було припинено виплату пенсії. Подані позивачем до відповідача заяви щодо пенсії відповідачем розглянуті відповідно до Закону України «Про звернення громадян», про що надані відповіді відповідь від 11 квітня 2019 року та від 02 травня 2019 року. Вважав, що діяв правомірно. Також вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 0501 17 листопада 1999 року, ІПН НОМЕР_2 .

По досягненню пенсійного віку йому відповідним на той час органом соціального забезпечення за місцем проживання у м. Маріуполі Донецької обл. (Жовтневим управлінням соціального захисту населення Маріупольської міської ради) була призначена пенсія за віком, про що на першій сторінці трудової книжки проставлена відповідна відмітка.

З 2000 року виплату пенсії припинено у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон (Ізраїль).

06 березня 2019 року представник позивача на підставі нотаріальної довіреності подав до Пенсійного фонду України особисту нотаріально посвідчену та апостильовану заяву позивача від 06 лютого 2019 року про поновлення виплати пенсії відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року (заява оформлена на відповідному бланку). Заяву разом з доданими до неї документами (зокрема, довіреністю, копіями паспорта громадянина України для виїзду за кордон, трудової книжки) просив перенаправити до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України.

Пенсійним фондом України вказана заява з доданими до неї документами була направлена до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, а останнім - до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (який утворено на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року № 821).

Заява позивача відповідачем розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян», і не неї надана відповідь від 11 квітня 2019 року №575/Б-19-01-01, в якій зазначалося, що позивачем порушені вимоги Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (не додано документ, що засвідчує місце проживання позивача - паспорт громадянина України з реєстрацією у м. Маріуполі або посвідка на постійне проживання у м. Маріуполі), крім того міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль не ратифіковано, тому заява позивача не буде розглядатися як заява про поновлення виплати пенсії.

Аналогічна відповідь позивачу надана листом від 02 травня 2019 року №10223/34-1/02 на його повторне звернення.

Рішення за результатами розгляду заяви позивача органом Пенсійного фонду не приймалося.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З 01 квітня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Згідно зі ст. 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 47 вказаного Закону пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 вказаного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 вказаного Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та державою Ізраїль стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося, то припиняючи виплату пенсії позивачу у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю суб`єкт владних повноважень діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на той час.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року в справі № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року в справі № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року - дня набрання чинності вказаним рішенням Конституційного Суду України виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З цього часу органи, що здійснюють пенсійне забезпечення, мали відновити виплату пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15.

В постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №520/9721/16-а викладена правова позиція, що підстави для поновлення особі виплати пенсії виникають з дати її звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати пенсії.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

До 01 січня 2002 року пенсія виплачувалася органами соціального забезпечення, які згідно з ч. 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» належали до органів, що здійснюють пенсійне забезпечення.

З 01 січня 2002 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України» від 17 січня 2002 року №2981-III, яким ст. 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в редакції, відповідно до якого пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

На виконання вказаного закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» від 11 квітня 2002 року №497, якою затверджено Порядок передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду.

Отже, з 01 січня 2002 року функції з призначення та виплати пенсії передані та відповідні пенсійні справи від органів соціального забезпечення мали бути передані до територіальних управлінь Пенсійного фонду України, які в подальшому - з 07 жовтня 2009 року - дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року в справі № 25-рп/2009 мали відновлювати виплату пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

До виїзду за кордон позивач, як він зазначає, був зареєстрований в м. Маріуполі Донецької обл., та відповідним органом соціального забезпечення йому було призначено та виплачувалося пенсійне забезпечення, тому він правильно вважав, що його пенсійне забезпечення натепер має здійснюватися саме Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області.

Аналогічного висновку дійшов Пенсійний фонд України, який є центральним органом виконавчої влади, основними завданнями якого є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, призначення (перерахунку) пенсій, направляючи заяву позивача про поновлення виплати пенсії до відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до п. 1.5 розд. І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, тощо, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Згідно з п. 4.1 розд. ІV вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.2 вказаного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

Відповідно до п. 4.3 Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Спірні правовідносини між позивачем та Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області (який утворено на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року № 821) виникли на підставі заяви позивача про поновлення виплати пенсії від 06 лютого 2019 року, що подана його представником 06 березня 2019 року.

Разом з цим, заява позивача не була розглянута на підставі наведених вимог законодавства шляхом вчинення органом Пенсійного фонду України відповідних дій, які визначені Порядком, та прийняття рішення.

Вказані обставини підтверджуються відповідями відповідача, в яких зазначено, що заява позивача не буде розглядатися як заява про поновлення виплати пенсії.

Вказані обставини свідчать про допущення органом Пенсійного фонду України протиправної бездіяльності.

При цьому посилання відповідача на те, що заява не розглянута через ненадання документу, що засвідчує місце проживання або реєстрації позивача, є неприйнятними, оскільки до заяви додано паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Крім того, в листі Пенсійного фонду України (який є центральним органом виконавчої влади, основними завданнями якого є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, призначення (перерахунку) пенсій) від 18 квітня 2019 року №8971/Б-11 чітко зазначено адресу проживання позивача в Україні до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю: АДРЕСА_1 , за якою, як зазначав позивач, він перебував на обліку як одержувач пенсії.

Посилання відповідача на те, що заява не розглянута через те, що міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль не ратифіковано, не ґрунтуються на вимогах пенсійного законодавства та суперечать рішенню Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року в справі № 25-рп/2009.

Інші посилання відповідача є неприйнятними, оскільки не підтверджені жодним доказом, зокрема не відображені у його відповідях на заяви позивача.

З огляду на наведене, оскільки права позивача порушені, і прийняття рішення на користь позивача належить до безпосередніх повноважень органу Пенсійного фонду України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково: шляхом визнання протиправною бездіяльності органу Пенсійного фонду України щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви позивача із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень розглянути заяву позивача про поновлення виплати пенсії та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо позовних вимог в частині проведення індексації пенсії та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, то суд вважає їх передчасними, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Виплата пенсії позивачу ще не поновлена, і, відповідно, заборгованість по ній ще не нарахована.

Отже, питання щодо проведення індексації пенсії та компенсації втрати частини пенсії може бути вирішено судом лише з разі їх не проведення органом Пенсійного фонду України після поновлення виплати пенсії та нарахування заборгованості по ній, чого поки не відбулося.

Захист непорушених прав на майбутнє, про що просив позивач в цій частині, не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, які визначені ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене правові підстави для задоволення таких позовних вимог - відсутні.

Посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду з даним позовом є неприйнятними, оскільки про порушення відповідачем своїх прав позивач вперше дізнався з відповіді відповідача від 11 квітня 2019 року, а до суд з позовом звернувся 11 вересня 2019 року, тобто з дотриманням шестимісячного строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 06 лютого 2019 року про поновлення виплати пенсії.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2019 року про поновлення виплати пенсії та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (87548, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 (двадцять) коп.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 15 жовтня 2019 року.

Суддя Т.В. Логойда