Справа № 420/2654/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2654/19

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №73 від 16.04.2019 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить просить: визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що він залишив країну походження у 2016 році через загрозу стати жертвою ритуального вбивства та на даний момент не може повернутись до країни свого походження побоюючись за життя та враховуючи відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни. В 2019 році він звернувся до відповідача з заявою про звернення за захистом в Україні. 23.04.2019 року отримав повідомлення №5/1-93 від 16.04.2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №73 від 16.04.2019 року у відповідності з яким на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянина Сенегалу ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 73 від 16.04.2019 року та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано інформацію по країні походження яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту та порушено п.1 та п.13 Закону України про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.1, ст.33 Конвенції про статус біженців» та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сенегалу, за національністю сенегалець, етнічна належність - сере, віросповідання мусульманин, неодружений, рідна мова волаф, володіє французькою мовою на рівні достатньому для спілкування, освіта середня, невійськовозобов`язаний.

Країну постійного проживання покинув легально 10.05.2016 року, на підставі паспортного документа та спортивної візи до України, літаком м. Дакар (Сенегал) - м.Стамбул (Туреччина) - м.Київ (Україна). Перебував транзитом м.Стамбул (Туреччина) протягом 1 години у зв`язку з поганою погодою. За наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах не звертався.

11.05.2016 року перетнув Державний кордон України легально на підставі паспортного документа громадянина Сенегалу та спортивної візи. В Україні перебуває на підставі довідки про звернення за захистом в Україні. В інших регіонах України за визнанням біженцем не звертався.

28.03.2019 року позивач звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якій вказав, що він звертається у зв`язку з тим що боїться повертатись додому, оскільки кожного року в селі проводять ритуал для добробуту села вибираючи одну з сімей котра зобов`язана надати щось в жертву, або щось загадкове трапляється з цією сім`єю, або сім`я втрачає когось із членів сім`ї, зазвичай це чоловік. У 2016 році вони отримали інформацію, що їх сім`я була вибрана. Мати позивача допомогла йому покинути територію Сенегалу. За два місяці до ритуалу у м. Дакар та запросив візу до України, оскільки у разі того якби залишився міг би втратити життя. З тих пір в мати позивача почались проблеми зі старійшинами, оскільки вони вважають, що саме вона допомогла покинути країну та у разі його повернення він понесе покарання.

Згідно з Анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 05.04.2019 року причиною виїзду з країни постійного проживання стало те, що в селі, в якому проживав позивач, проводять магічний ритуал " Шерер ". Ритуал відбувається кожний рік. У 2016 році його сім`я отримала інформацію, що під ритуал потрапляє саме їх сім`я. Суть ритуалу полягає в тому, що, старійшини обирають певну родину, яка "має принести жертву". "Принесення жертви" означає, що якась людина з обраної сім`ї може померти в результаті магії або може трапитись, якесь нещастя. Це стародавня магія, яка має конкретну географічну прив`язку та діє лише в Сенегалі. За два місяці до проведення ритуалу позивач поїхав з Сенегалу. Позивач вірить, що у разі повернення до Сенегалу магія спрацює і він помре або з ним станеться лихо.

Також в Анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 05.04.2019 року позивач вказав, що бажає щоб Україна надала захист та допомогу, оскільки у разі повернення на Батьківщину на нього буде діяти прокляття. Та вказав метою звернення до територіального підрозділу ДМС - легалізуватись та бажання отримати паспорт для біженців.

З позивачем проведено дві співбесіди, які відображені в протоколі співбесіди від 10.04.2019 року та у протоколі співбесіди від 16.04.2019 року.

16.04.2019 року головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Бабич К.І. сформований висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №73 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області від 16.04.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сенегалу на установчі дані ОСОБА_1

Територіальним органом ДМС було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2019 року №5/1-93, яке отримано позивачем 23.04.2019 року

Не погодившись із зазначеним наказом, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу, а отже оскаржуваний наказ є правомірним та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи, зокрема з протоколів співбесіди, вбачається, що на території Сенегалу позивачу особисто ніхто не погрожував, свавільних арештів, насильницьких викрадень, фізичного насилля, морального знущання або погроз, переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань - ніколи не зазнавав, смертна кара чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства не може бути застосовано, жодних проблем з органами державної влади Сенегалу не було. Рідним, які залишились на Батьківщині, будь-яких погроз або небезпеки для життя та здоров`я немає.

Також під час проведення співбесід 10.04.2019 року та 16.04.2019 року вказав, що у випадку повернення йому не загрожує будь-яка реальна небезпека, окрім магічної, проте будь-яких підтверджень наявності ритуалу в нього відсутні.

Разом з тим, повідомляє, що в нього наразі не було б можливості працювати в Сенегалі та забезпечувати його родину, оскільки там немає багато роботи і у разі повернення невідомо чи зможе він працевлаштуватись.

Згідно з протоколами співбесід метою звернення до територіального органу ДМС є бажання залишитись в Україні, отримати допомогу та захист. Допомога полягає в тому щоб надали документ, а також в нього наявна проблема з грошима, оскільки грошей, які він заробляє на роботі не вистачає щоб відправляти батькам та платити за квартиру, і якщо ДМС допоможе йому з житлом, йому буде трішки легше, а захист - для того щоб вільно проживати на території України та поліція не могла затримати як нелегального мігранта. Бажає щоб йому надали квартиру в ПТРБ.

Таким чином колегія судів вважає, що позивач не має наявних умов для визнання біженцем згідно положень п.1, п.13 ст. Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» адже ним не доведено що він потребує захисту, оскільки змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать, про те, що позивач бажає легалізуватися на території України з метою кращого життя, його життю і здоров`ю на Батьківщині нічого не загрожує, а відтак ОСОБА_1 не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того колегія суддів зазначає, що з моменту в`їзду в Україну (11.05.2016) до моменту звернення за міжнародним захистом (28.03.2019) позивач тривалий час перебував на території України нелегально, із заявами про оформлення документів для надання міжнародного захисту не звертався, чим порушив п.5 ст.5 вищезгаданого закону, згідно якого ще до закінчення строку перебування на території України останній повинен був звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З приводу обставин зволікання із зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Верховний Суд у постанові по справі К9901/2164/17 від 14.03.2018 року, зробив висновок про те, що якщо дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, це свідчить про відсутність у особи реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження (акр. 6 постанови).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та таким, яке повністю відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги обґрунтовані доводами, яким Одеським окружним адміністративним судом надано правильну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 308,310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 09 жовтня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова