Справа № 0740/1023/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8519/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Багрія В.М., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року (суддя першої інстанції Ващилін Р.О., м. Ужгород, повний текст рішення складено 24.06.2019),

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 , як ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилася позивач та подала апеляційну скаргу. Вважає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. В обґрунтування вимог апелянт зазначила, що суд не дав оцінку рішенню відповідача відповідно до статті 2 КАС України. Звертає увагу на те, що вона була змушена виїхати з країни походження, оскільки там їй та дітям загрожувала небезпека через опозиційну діяльність чоловіка ОСОБА_4 . Зазначає, що начальником ГУ ДМС в Закарпатській області було видано наказ про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №17 від 27.03.2018, отже, заява не вважалася очевидно необґрунтованою. Вважає, що враховуючи матеріали справи та норми матеріального права є наявними три підстави для визнання її біженцем, а саме: 1) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 2) побоювання стати жертвою переслідування пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: приписаних політичних поглядів та певної соціальної групи; 3) небажання користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Також вважає, що пропуск нею 5-денного терміну звернення особи, яка бажає отримати статус біженця не позбавляє її права на отримання такого статусу та не є доказом щодо необґрунтованості його свідчень та мотивів. Звертає увагу, що суд зробив помилкові висновки про те, що вона не шукає притулку в Україні, оскільки вона повідомила суду, що потребує захисту, а кінцева мета Італія, тому що іншої країни вона не знала. Зазначає, що зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти та документи, що були у її розпорядженні, були надані відповідачу, її твердження є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Вважає, що заслуговує довіри, оскільки відповідачем не доведено протилежне.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність і обґрунтованість рішення Закарпатського окружного адміністративного суду і безпідставність доводів апелянта.

Сторони були повідомлені про час та місце судового розгляду шляхом надіслання судових повісток на зазначені ними адреси. У матеріалах справи наявні повідомлення про вручення позивачу та відповідачу судових повісток 3 жовтня 2019 року та 30 вересня 2019 року відповідно.

Разом з тим, явку забезпечено не було, а тому судовий розгляд було проведено без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Демократичної Республіки Конго.

05 березня 2018 року ОСОБА_5 , звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі ГУ ДМС України в Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 37 44, т. 1).

Згідно з відомостями протоколу співбесіди, проведеної посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області 16 березня 2018 року, заявниця повідомила, що її ім`ям є ОСОБА_2 (арк. спр. 88, т. 1).

Окрім того, як документ, що ідентифікує особу, заявниця подала копію довідки АО744115 від 08.02.2017 р. про втрату документа, що посвідчує особу, видану Міським комісаріатом округу Фюна м. Кіншаса на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловіком якої є ОСОБА_4 , дійсної протягом 6 місяців з дня видачі (арк. спр. 123 124, т. 1).

У відповідь на направлений ГУ ДМС України в Закарпатській області запит Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив, що громадяни Демократичної Республіки Конго, в тому числі, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (вона ж ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) перетинали державний кордон України (арк. спр. 142, т. 1). До зазначеної відповіді долучили копії паспортів таких осіб (арк. спр. 143 150, т. 1).

У зв`язку з відсутністю доказів, що б дозволили ідентифікувати заявницю як ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та наявністю копій паспортних документів на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданих Чопським прикордонним загоном, ГУ ДМС України в Закарпатській області вирішено вважати копії паспортних документів як таких, що підтверджують особу заявниці, на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 159, т. 1).

Відповідно до Висновку від 22 червня 2018 року ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018UZ0002, за результатами розгляду справи ОСОБА_7 , посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та доцільність відмовити ОСОБА_7 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 157 169, т. 1).

Рішенням Державної міграційної служби України від 10 серпня 2018 року №231-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_7 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (арк. спр. 171, т. 1).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 05.09.2018 року №4.3/18 позивача проінформовано про рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2018 року №231-18, яким ОСОБА_7 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 174, т. 1).

Тотожність осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_7 позивачем не заперечується, а пояснюється тим, що вона перетнула кордон на підставі документів, виданих на ім`я ОСОБА_7 .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про законність відмови з таких підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 цього Закону встановлено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За змістом частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час звернення до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою Нюні Гортенс стверджувала, що побоюється повернутися в країну свого походження, оскільки їй погрожували вбивством з боку президентської партії. Зазначила, що мала намір їхати в Словаччину, щоб захистити себе та своїх дітей та просити там притулку (а. с. 42 т. 1).

В ході проведеної співбесіди 16 березня 2018 року позивач повідомила посадову особу ГУ ДМС України в Закарпатській області, що її чоловік, ОСОБА_4 , належав до партії Союз за демократію та соціальний прогрес, був учасником акцій протесту та антипрезидентського руху. Вона ж членом жодної політичної партії не являється. Приблизно з 10 серпня 2017 року їй почали телефонувати невідомі люди та погрожувати застосувати до чоловіка відповідні міри, якщо він не припинить приймати участь в акціях. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо застосування до неї з боку держави фізичного або психологічного насильства повідомила про те, що їй погрожували по телефону (а.с. 91, т. 1). Однак в подальшому стверджувала, що особисто їй ніхто не погрожував, насилля до неї, окрім морального у виглядів дзвінків чоловіку, не застосовувалося (а. с. 92, т. 1). Припустила, що її чоловік може бути заарештований з 21 січня, оскільки з цього часу вона не мала з ним контакту.

Разом з тим, під час співбесіди 22 травня 2018 року Нюні Готренс повідомила посадову особу ГУ ДМС України в Закарпатській області про те, що анонімні особи телефонували на мобільний телефон її чоловіка, оскільки в неї телефону не було. Також зазначила, що чоловіка до її виїзду за кордон не заарештовували, поліція до них додому не приходила. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо її участі в політичному житті країни повідомила, що брала участь у такому тільки як пересічний громадянин, висловлювала свої невдоволення тільки в розмові з сусідкою та друзями чоловіка (а.с. 118, т. 1).

Відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.

Крім того, як вірно враховано судом першої інстанції, позивач до прибуття в України зупинялася транзитом в Туреччині, однак із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звернулася. В Україну ОСОБА_5 прибула 25 грудня 2017 року, однак в порядку, встановленому законом до ГУ ДМС України в Закарпатській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не зверталася, а протягом 2-х місяців, за її словами, прожила в будинку, що був орендований для неї жінкою на ім`я Джулія. В подальшому 05 березня 2018 року перетнула кордон України зі Словацькою Республікою з наміром потрапити в Італію, де разом з неповнолітніми дітьми була повернута в Україну у зв`язку з відсутністю паспортних документів (а.с. 120, т. 1).

Відтак, ОСОБА_5 не заперечувала, як в судовому засіданні, так і під час проведених співбесід, що вона не мала наміру залишатися на території України, а кінцевою метою її поїздки була Італія.

Тому безпідставними є покликання апелянта на те, що вона зазначили, що кінцева мета Італія, бо іншої країни вона не знала.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що основною метою звернення позивача до уповноваженого органу є бажання легально потрапити до країн Європейського Союзу, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець» або «особа, яка потребує додаткового захисту».

Безпідставними є покликання апелянта на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Демократичної Республіки Конго, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Судом апеляційної інстанції враховані матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що вона прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

При цьому, поведінка позивача, яка після виїзду з Демократичної Республіки Конго, як вона вказала у зв`язку з небезпекою, перебувала у безпечній країні - Туреччині і мала можливість на законних підставах отримати статус біженця з дотриманням встановлених у цій державі процедур, однак не дотрималася встановленого порядку, свідчить про зловживання і відсутність у зазначеної особи реального наміру отримати притулок і захист.

Беручи до уваги встановлені обставини по справі, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості рішення органу міграційної служби відносно недоведеності позивачем факту переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі № 0740/1023/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. М. Багрій
І. В. Глушко
Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.