Справа № 320/2051/19
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2051/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 08.12.2017 по 15.04.2019 включно, у розмірі 413 637,64 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що його звільнено з податкової міліції через хворобу 08.12.2017, проте розрахунок та виплату компенсації втрат доходів здійснено з 15 квітня 2019 року. А отже, відповідач повинен нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, передбачену статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України,

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління ДФС у Київській області від 04.12.2017 № 831-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", позивача було звільнено з займаної посади та податкової міліції в запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 пп. б Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114 (через хворобу) (а.с.19).

Пунктом другим названого наказу було визначено відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей" від 17 липня 1992 року № 393, виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вислуга років для виплати грошової допомоги склала 20 років.

Згідно з довідкою про заробітну плату від 06.08.2018 № 2557/10/10-06-05-25, у період з січня по грудень 2017 року, позивачу було нараховано заробітну плату на загальну суму 457 679 грн. 78 коп., з якої, зокрема, було утримано ПДФО на загальну суму 82 376 грн. 97 коп.

Крім того, відповідно до довідки про заробітну плату від 06.08.2018 № 10-36-05-20/273, у період з вересня по листопад 2017 року, позивачу було нараховано заробітну плату на загальну суму 43 271 грн. 84 коп., з якої, зокрема, було утримано ПДФО на загальну суму 7788 грн. 93 коп.

Однак, вказані суми утриманого ПДФО не були виплачені (компенсовані) позивачу одночасно із виплатою йому грошового забезпечення.

У зв`язку із наведеним, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення компенсації ПДФО. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 810/4348/18 позов було задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України в Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб у сумі 82 376,97 грн. та у сумі 7788,93 грн.

15.04.2019 на виконання вимог вказаного рішення, відповідач здійснив виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що підтверджується випискою по надходженням карткового рахунку НОМЕР_1 за період з 11.04.2019 по 15.04.2019 АТ КБ "Приватбанк".

Позивач вважає, що відповідно до положень частини першої статті 117 КЗпП відповідач повинен додатково виплатити йому середній заробіток за час затримки з 08.12.2017 по день фактичного розрахунку у розмірі 413637,67 грн., тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Імперативними приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За вказаного нормативного регулювання вбачається, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17.

Така позиція суду також узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку витати заробітної тати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної тати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної тати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку витати заробітної тати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В контексті викладеного, колегією суддів встановлено порушення Броварською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області строків проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , що свідчить про обгрунтованість вимог та доводів останнього, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі, та що не спростовано відповідачем у встановленому порядку.

Відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюється з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Положеннями пункту 3 розділу III Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки про заробітну плату Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області № 2557/10/10-06-05-25 від 06.08.2018 у жовтні 2017 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у сумі 306 грн. 59 коп., а у листопаді 2017 року - в сумі 29 064 грн. 05 коп.

Фактична кількість відпрацьованих позивачем днів у Броварській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області за жовтень - листопад 2017 року, з урахуванням листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», складає 24 робочих дні, оскільки у жовтні 2017 року позивач працював 2 робочих дні, а в листопаді 2017 року - 22 робочих дні.

Відтак, розмір середньоденної заробітної плати за фактичний час відпрацьований перед місяцем звільнення, становить 1223 грн. 78 коп. (З06 грн. 59 коп. + 29064 грн. 05 коп. / 24).

ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади 08 грудня 2017 року, що підтверджується наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04 грудня 2017 року № 831-0, а остання виплата була здійснена 15 квітня 2019 року.

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» у період з 08 грудня по 31 грудня 2017 року було 16 робочих днів.

Відповідно до ст.ст. 73, 67 Кодексу законів про працю України та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 р. N 1-р «Про перенесення робочих днів у 2018 році» в 2018 році було 250 робочих днів (у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 21, квітні - 19, у травні - 21, у червні - 20, У липні - 22, у серпні - 22, у вересні - 20, у жовтні - 22, у листопаді - 22, у грудні - 20).

Відповідно до ст.ст. 73, 67 Кодексу законів про працю України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.01.2019 р. N 7-р «Про перенесення робочих днів у 2019 році» у період з 01 січня 2019 року до 15 квітня 2019 року включно, тобто до дня виплати мені позивачем остаточного розрахунку було 72 робочих днів (у січні було 21 робочий день, у лютому - 20, у березні - 20, у квітні -11).

Таким чином, на переконання позивача, затримка розрахунку склала 338 робочих днів.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А отже, виплата відповідачем відповідних сум повинна бути здійснена з моменту звільнення позивача по день фактичного розрахунку, тобто по 14.04.2019 включно, а не по 15.04.2019, як помилково зазначено позивачем.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку Броварська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області повинна виплатити ОСОБА_1 становить 412 413,86 грн. (1223,78 грн. (середньоденна заробітна плата) х 337 (кількість днів затримки).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достовірних доказів на підтвердження правомірності своїх дій при проведенні розрахунку з позивачем, що також свідчить про наявність підстав для задоволення вимог апелянта.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що позивачем належно підтверджено правомірність своїх вимог та доведено їх обгрунтованість, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позовна заява - задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в розмірі 10 340,37 грн., сплачених згідно квитанцій від 22.04.2019 № 0.0..1 та від 27.07.2019 № 87620.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.07.2019 скасувати, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області задовольнити частково.

Стягнути з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08.12.2017 по 14.04.2019 включно, у розмірі 412 413,86 (чотириста дванадцять тисяч чотириста тринадцять) грн.

Стягнути з Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 340,37 (десять тисяч триста сорок) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя-доповідач Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук