Справа № 755/10554/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Файдюка В.В.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року, суддя Гончарук В.П., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт Олексія Олександровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі свого представника Таламанчук О.С. звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП, порушення іноземцем правил перебування в Україні, а сааме працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Азербайджану, має посвідку на тимчасове проживання на території України серії № НОМЕР_1 , виданої органом № 3201 строком дії до 04 вересня 2019 року та картку платника податків.

18.04.2019 року Головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Меркур`євим А.І. було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ЦМУ № 002592 щодо вчинення ОСОБА_1 , порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме працевлаштувався без відповідного дозволу за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП.

На підставі зазначеного протоколу першим заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О. О . була винесена постанова від 18.04.2019 року ПН ЦМУ № 002592 про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у сумі 5100 грн.

Відповідно до даної постанови встановлено, що 18.04.2019 року о 14 годині 05 хвилин по вул. Петропавлівська 11 виявлено гр. Азербайджану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме працевлаштувався без відповідного дозволу, необхідність якого передбачена законодавством України, чим порушив ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців». Відповідальність передбачена ч.1 ст. 203 КУпАП.

Згідно п. 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-УІ, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За змістом п. 9 зазначеної норми Закону іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Підпунктом 10 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці мають право на застосування праці іноземців та осіб без громадянства на території України на підставі дозволу, що видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому ч. 4 ст. 4 Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства та зобов`язання роботодавця повідомити центральні органи виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері міграції, зайнятості населення та трудової міграції про дострокове розірвання чи припинення трудового договору з таким іноземцем або особою без громадянства (ч. 4 ст. 5 Закону).

Частиною 1 ст. 203 КУпАП визначено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Із апеляційної скарги вбачається, що позивач є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність на законних підставах.

Відповідно до ч. 6 ст, 42 Закону «Про зайнятість населення» без передбаченого цією статтею дозволу здійснюється працевлаштування:

1) іноземців, які постійно проживають в Україні;

2) іноземців, які набули статусу біженця відповідно до законодавства України або одержали дозвіл на імміграцію в Україну;

3) іноземців, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні;

4) представників іноземного морського (річкового) флоту та авіакомпаній, які обслуговують такі компанії на території України;

5) працівників закордонних засобів масової інформації, акредитованих для роботи в Україні;

6) спортсменів, які набули професійного статусу, артистів та працівників мистецтва для роботи в Україні за фахом;

7) працівників аварійно-рятувальних служб для виконання термінових робіт;

8) працівників іноземних представництв, які зареєстровані на території України в установленому законодавством порядку; тощо.

Отже, зазначена норма закону чітко визначає, що право на роботу в Україні без спеціального дозволу мають іноземці, які постійно проживають в Україні, тобто мають відповідний дозвіл на постійне проживання.

Зокрема, іноземців, котрі постійно проживають в Україні (та яким видана посвідка на постійне проживання), приймають на роботу на загальних підставах, тобто для них діє такий самий порядок, що і для українських громадян.

Із долученої до справи довідки (а.с.16), виданої 04.09.2018 року вбачається, що на ім`я позивача була видана довідка на тимчасове проживання в Україні строком до 04.09.2019 року.

Таким чином, на позивача не розповсюджується норма Закону, яка передбачає право на роботу іноземця без спеціального дозволу.

В поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем, який здійснює власну підприємницьку діяльність, а тому дозволу на працевлаштування не потребується.

27 вересня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення бар`єрів для залучення іноземних інвестицій» № 2058-VIII.

Законом № 2058-VIII внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про зайнятість населення» до Розділу VII «Застосування праці іноземців та осіб без громадянства в Україні». Саме даним розділом Закону на сьогодні регулюється процедура працевлаштування іноземців.

Іноземці та/або особи без громадянства, які законно перебувають на території України, при проведенні підприємницької діяльності користуються тими ж правами і наділені тими ж обов`язками, що й громадяни України. За винятками, встановленими Конституцією України чи міжнародними договорами.

Іноземцю для державної реєстрації ФОП (фізичної особи-підприємця) в Україні не потрібно отримувати дозвіл на проживання та інших дозвільних документів.

Для того, щоб іноземець зміг розпочати підприємницьку діяльність на території України та зареєструватися як ФОП, необхідно отримати ідентифікаційний номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків), в органах державної фіскальної служби.

Отже, іноземний громадянин може провадити будь-яку господарську діяльність і для цього має бути виконана одна умова - наявність посвідки на постійне чи тимчасове проживання.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач має право на тимчасове проживання в Україні, зареєстрований як фізична особа-підприємець, а отже проведення ним підприємницької діяльності здійснюється на підставі чинного законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП України, що свідчить про протиправність прийнятої суб`єктом владних повноважень постанови про накладення адміністративного стягнення.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дії першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіта О.О. щодо складання постанови, то в цій частині колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки дана особа наділена повноваженнями приймати постанови у справах про накладення адміністративне стягнення, тобто діяла у межах вимог чинного законодавства.

У даному випадку належним захистом порушеного права позивача відповідно до вимог ст. 286 КАС України є скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення та закриття провадження у справі.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції не було належним чином встановлено обставини справи, не надано їм належної оцінки та невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процессуального права.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приворду рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року підлягає скасуванню в частині виморг про визнання протиправним та скасування постанови з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог. У задоволенні решти вимог слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.

Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі постанову наступного змісту.

Визнати протиправною та скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про накладення адміністративного стягнення, серія ПН ЦМУ №002592 від 08.04.2019 року за ч.1 ст. 203 КУпАП відносно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. Провадження у справі про адміністративне порушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП закрити.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Файдюк В.В.

Постанову виготовлено: 15 жовтня 2019 року.