Справа № 1.380.2019.002964
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.002964
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Надич М.О., та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник - ОСОБА_13.

відповідача 1: представник - Бута Н.І.

відповідача 2: представник - Бута Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №198-19 від 23 травня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Сирії та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Покликаючись на п.п.39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Методичні рекомендації УВКБ ООН по міжнародному захисту осіб, які шукають притулок з Сирії, вказав на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішення №198-19 від 23 травня 2019 року, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню.

Крім того, позивач стверджує, що з об`єктивних причин влада Сирії не здатна забезпечити йому захист від загрози загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Зазначає також про те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №813/5060/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року його позов до відповідача задоволено частково, постановлено визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.11.2017 року №423-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 . Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.11.2017 року №423-17.

Відповідно до пункту 6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви. Відтак, позивач стверджує, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування попереднього рішення Державної міграційної служби, однак з оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що вищезазначені рішення судів при його прийнятті не були враховані відповідачами.

Враховуючи вищенаведене, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити.

У поданій відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що з огляду на інформацію по країні походження, в Сирійській Арабській Республіці на даний момент відбувається тривалий внутрішній збройний конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави. При цьому, звернув увагу, що дана інформація міститься у відкритих джерелах і згідно з приписами ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребує додаткового доказування. Щодо виїзду позивача з країни походження ще до початку збройного конфлікту, який охопив Сирію, то, покликаючись на п.п.94-96 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, вказує, що особа може стати біженцем «на місці» через обставини, які виникли в країні його походження під час його відсутності. До таких осіб даний документ відносить і студентів, які навчались за межами країни походження і не можуть повернутись до своєї країни у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями стати жертвами переслідувань чи загальнорозповсюдженого насилля, громадянської війни чи систематичного порушення прав людини. Окрім того, право та порядок звернення таких осіб за захистом визначено також і у ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також позивач стверджує, що враховуючи наведені обставини, зокрема рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №813/5060/17, залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року необхідним і належним способом захисту його прав буде саме зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідач - Державна міграційна служба України у поданому на позовну заяву відзиві проти позову заперечив з підстав, що побоювання позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими, оскільки територія на якій він проживав на даний час звільнена, крім того у співбесіді від 15.01.2019 року останній зазначив, що його батьки та дві молодші сестри на даний час проживають у місті Алеппо та займаються фермерським господарством, а брат та сестра безперешкодно поїхали проживати та працювати до міста Ербіль, Республіка Ірак.

Зазначає, що аналізом проведеної співбесіди, наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Стверджує, що ані заявник, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень чи викрадень. Враховуючи наведене, відсутній взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці особи у разі її добровільного повернення. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання йому додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на батьківщину.

Також відповідач звертає увагу на те, що позивач ніколи не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, у демонстраціях проти президента та уряду Сирійської Арабської Республіки, не був членом жодних організацій (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо). Позивач не навів фактів свого особистого переслідування в країні громадянської приналежності, до виїзду із Сирії не зазнавав переслідувань збоку державних чи недержавних органів.

Відтак, відповідач зазначає, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи позивача, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року у справі №813/5060/17 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018 року було встановлено відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Саме тому відповідач вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області відзиву на позовну заяву не подав.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечила, просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно пункту третього частини третьої статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 19 червня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18 липня 2019 року провадження у справі зупинено до 12 вересня 2019 року.

Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року провадження у справі поновлено.

В судовому засіданні 12 вересня 2019 року, проведеному за участю представника позивача та представника відповідачів, ухвалою суду, яка занесена в протокол судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд заслухав пояснення представника позивача та відповідачів, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1 , виданого 09.02.2014 року (місце видачі - Імміграційне відділення, дійсний до 08.02.2016 року).

13.06.2017 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 зазначив неможливість повернення у країну громадянської приналежності - Сирію у зв`язку з тим, що зараз там йде війна. Окрім того, вказав, що бажає продовжити навчання в Україні, але не може, оскільки у нього закінчилась реєстрація.

З матеріалів особової справи №2017LV0022, на підставі наявних у ній документів, встановлено наступні факти стосовно позивача.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Алеппо, Сирійська Арабська Республіка, є громадянином Сирії, за національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин. Сімейний стан - не одружений, дітей - не має. Рідна мова - курдська , володіє арабською, російською і українською мовами.

Освіта - вища, у 2014 році закінчив ДВНЗ Івано-Франківського державного медичного університету за спеціальністю - лікувальна справа, присвоєна кваліфікація лікаря та титул доктора медицини (диплом спеціаліста серії НОМЕР_5).

За словами позивача, у нього є: мати - ОСОБА_3 , 1968 року народження, домогосподарка, проживає в м.Алеппо; батько - ОСОБА_4 , 1965 року народження, працює фермером, проживає в м.Алеппо. Також у заявника ще є чотири брати та п`ять сестер, які проживають в Курдистані та Іраку.

09.10.2007 року ОСОБА_1 вперше прилетів в Україну літаком у м. Одеса з метою навчання на підставі студентської візи серії НОМЕР_3 від 08.10.2007 року.

У 2008 році вступив до ДВНЗ Івано-Франківського державного медичного університету та у 2014 році закінчив навчання.

Як повідомив позивач, посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4 , видану 28.07.2004 року, з терміном дії до 01.10.2016 року у нього не вилучили у зв`язку із наявністю боргу в університеті (1000,00 доларів).

Крім того, ОСОБА_1 не здав обхідний лист, тому йому не видали диплом про закінчення клінічної інтернатури (згідно протоколу співбесіди №2 від 07.09.2017 року).

В 2009 та 2010 роках заявник відвідував своїх родичів у Сирії (згідно протоколу співбесіди №1 від 04.07.2017 року). Після цього територію України не покидав. Систематично продовжував термін свого перебування через ВГІРФО УМВС України в Івано-Франківській області.

Ствердив, що у 2014 році звертався в Посольство Сирії в Україні для продовження терміну дії паспорта громадянина Сирії. Оскільки ціна паспорта була 800,00 доларів, він відмовився його продовжувати, бо не мав таких коштів.

В Україні тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У своїй заяві-анкеті про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 13.06.2017 року, ОСОБА_1 зазначив, що «не може повернутися додому і хоче продовжити навчання, але не може, оскільки у нього закінчилась реєстрація. Не може повернутися до країни свого походження через війну та загрозу життю, оскільки в разі повернення його заберуть в армію. До того ж, кордони Сирії закриті і в них кожен день помирають люди».

Згідно наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 04.07.2017 року №152 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», 04.07.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №007760 від 13.06.2017 року.

Матеріалами справи №2017LV0022 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався.

Згідно відповіді т.в.о. начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 10.05.2019 року, ОСОБА_1 станом на 08.05.2019 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 01.08.2017 року).

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017LV0022 від 13.10.2017 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що заява, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.11.2017 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №423-17, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погодившись із зазначеним рішенням позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №813/5060/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.11.2017 року №423-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.11.2017 року №423-17.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 причин відмови і порядку оскарження рішення - відмовлено.

Згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18 квітня 2019 року по справі №2017LV0022 в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи №2017LV0022, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 року у справі №813/5060/17 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018 року було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Тому доцільно прийняти рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Сирійської Арабської Республіки, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 травня 2019 року Державною міграційною службою України відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2017LV0022 громадянина Сирії ОСОБА_1 на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи письмовий висновок Головного управління ДМС у Львівській області прийнято рішення №198-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, вважаючи його протиправним та незаконним, позивач з метою захисту своїх прав звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача вищезгадане рішення № 198-19 від 23 травня 2019 року прийнято з формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього та без урахування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року по справі №813/5060/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, а тому є всі підстави для зобов`язання Державної міграційної служби України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 статті 1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частинами 1, 7 статті 7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до абзацу першого частини 5 статті 10 Закону України №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 6 статті 8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він є військовозобов`язаним, проте воювати не бажає.

З даного приводу суд зазначає, що побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань, а факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції.

При цьому, згідно інформації по країні походження (http://s-team.net.ua/?p=98897), (http://sana.sy/ru/?p=44579), Президент Сирії ОСОБА_5 підписав Указ №32 від 2015 року про надання загальної амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян, як всередині країни, так і ззовні за злочини, передбачені законом «Про військовий обов`язок та військову службу», які скоєні до 25 липня 2015 року , а також у 2015 році сирійською владою було прийнято чотири укази про амністію ув`язнених, політв`язнів і дезертирів.

З урахуванням зазначеної інформації суд вважає, що позивач при поверненні на батьківщину не буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, а тому не може зазнавати переслідувань за політичною ознакою.

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 06.03.2019 року у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 року у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 року у справі №813/901/16, в яких зазначено, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

З цього приводу суд зазначає, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН ОН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже п`ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама (далі - ІДІШ ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цільною ділянкою території, розташованим переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес- Сувейда .

Згідно рекомендацій по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року з урахуванням численних повідомлень про серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права (МГП), законодавства про права людини і зловживання в цій області, а також з огляду на триваючі збройні конфлікти у багатьох регіонах країни, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту та відповідають вимогам визначення «біженець», що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 року. Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однієї зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійним або етнічним групам, або, за аналогією, цілим містам, селам і районам.

Також у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року вказано, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Водночас, суд звертає увагу, що при перевірці правдоподібності тверджень заявника, відповідач - Головне управління ДМС України у Львівській області, за результатами аналізу інформації по країні походження з відкритих джерел визнав, що викладені позивачем твердження про ситуацію збройного конфлікту в країні його походження не викликають сумніву і є достовірними та правдоподібними.

Окрім цього, як зазначено відповідачем, позивач виїхав із Сирії в Україну ще до початку конфлікту, який почався у березні 2011 року, що підтверджується інформацією по країні походження. А, відтак, факт того, що він прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з економічних причин, не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду. Таким чином, заявник може вважатися особою, яка залишилася в Україні внаслідок висловленої ним загрози.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; ст.3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту, дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: Великобританія: Home Office (МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html), « 3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності».

З огляду на покладені в основу оскаржуваного рішення висновки, відповідач не взяв до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності; будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надав.

Крім того, належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції III, жовтень 2014 року (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В п.31 зазначеної рекомендації вказано: «У світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на прийняття відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями».

Також, суд враховує Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції ІV, листопад 2015 року. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: «УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія , потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської гідності».

За інформацією МВС Великобританії (Home Office), «Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Сирійська громадянська війна», 19 серпня 2016 року. United Kingdom: Home Office, Country Information and Guidance - Syria the Syrian Civil War 19 August 2016 (http://www.refworld.org/country UKHO SYR 57е2b09454,0.html): «3.1.6 Внутрішнє переміщення з однієї частини країни в іншу малоймовірно, через дуже обмежену можливість переміщення і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу і непередбачуваність та масштаб ситуації насильства в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо переміщених осіб на територіях переміщення».

Крім того, згідно інформації по країні походження на травень 2019 року вбачається: «В понеділок об`єднана джихадистська коаліція здійснила найпотужніший за останній час контрнаступ на позиції Сірійскої Арабської Армії в районі населеного пункту Хамаміят на північному заході Хами . Вперше після тривалої перерви в бій були кинуті танки ( https://free-news.su/voennye-konflikty/35877- sirijskaya - armiya - poteryala- kontrol - nad - osvobozhdennym -gorodom).

«ООН занепокоєна обстрілами цивільної інфраструктури в Сирії внаслідок нового сплеску насильства та закликає сторони дотримуватися міжнародного гуманітарного права. Про це на брифінгу заявив речник генсека ООН ОСОБА_14. За його словами, з 28 квітня щонайменше сім таких закладів попали під бомбардування: чотири у регіоні Хама, ще три - в Ідлібі » (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694854-oon-vimagae-pripiniti-bombarduvanna-likaren-u-sirii.html).

«Сили режиму Асада та їх прихильники продовжують атаки на населені пункти в зоні деескалації на північному заході Сирії, в результаті чого за добу загинуло десятеро мирних жителів» (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694568-sili-asada-prodovzuut-ataki-v-sirii-zaginuli-se-10-mirnih-ziteliv.html).

Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також, підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.

Відтак, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тому ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Таким чином, враховуючи наведене, суд встановив, що регіон - м. Алеппо, в якому проживав позивач, як і вся територія країни його походження - Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН також зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у тому числі тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Отже, існують офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтями 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало Головне управління ДМС України у Львівській області.

Втім, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач - Державна міграційна служба України, безпідставно погодився з висновком відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення №198-19 від 23 травня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 .

Відтак, зважаючи на вищенаведене, рішення Державної міграційної служби України № 198-19 від 23 травня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, а позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Питання визнання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було предметом судового розгляду у справі №813/5060/17.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року по справі №813/5060/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.11.2017 року №423-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.11.2017 року №423-17.

Суд зазначає, що спірне рішення Державної міграційної служби України №198-19 від 23 травня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 прийнято на підставі повторного вивчення документів та матеріалів та на виконання вищезазначеного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року по справі №813/5060/17.

За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде саме зобов`язання відповідача визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України №3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

В матеріалах справи наявна копія повідомлення Головного управління державної міграційної служби у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій чітко зазначено причину відмови, а саме: рішення Державної міграційної служби України від 23 травня 2019 року №198-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порядок оскарження такого рішення: шляхом звернення до суду в установленому законом порядку відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відтак, така позовна вимога є безпідставною, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частин першої другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 198-19 від 23 травня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 10.10.2019 року.

Суддя Клименко О.М.