Справа № 300/1261/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9568/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року, ухвалене суддею Могилою А.Б., м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

12.06.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо надання публічної інформації та зобов`язати відповідача надати публічну інформацію за запитом; стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір та витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області щодо надання публічної інформації за запитом Янцура Олександра Володимировича від 08.04.2019. Зобов`язано Вигодську селищну раду Долинського району Івано-Франківської області надати публічну інформацію за запитом ОСОБА_1 від 08.04.2019. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору та 2600 витрат на правничу (правову) допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що запитувані позивачем розпорядження винесені на підставі статті 42 «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто у межах повноважень сільського голови, посилання відповідача на те, що запитувана інформація не є публічною, оскільки не є готовим продуктом, створеним при виконанні відповідачем своїх повноважень та має внутрішньовідомчий характер, що в свою чергу унеможливлює надання інформації на запит на підставі та в межах Закону України «Про доступ до публічної інформації» є безпідставними. Окрім цього, вказана інформація безпосередньо стосується ОСОБА_1 , як колишнього директора Комунального підприємства «Вигодський комбінат комунальних підприємств», якого було звільнено із займаної посади. Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували присвоювання запитуваним позивачем документам грифу «для службового користування» відповідачем суду не надано.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що конфіденційною інформацією є лише такі персональні дані особи, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, її посадових або службових повноважень, як відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України. В табелі обліку робочого часу працівників, в тому числі Вигодської селищної ради, такі відомості не зазначаються.

Таким чином, відповідач відмовляючи позивачу у наданні інформації на запит діяв з порушенням вимог чинного законодавства України.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує, що на підтвердження понесених витрат позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордеру, акт виконаних робіт з калькуляцією вартості правової допомоги. При цьому, на переконання суду, витрати по підготовці та направленні запиту на інформацію не є витратами, пов`язаними з розглядом справи в розумінні ст.134 КАС України, так як подання запиту не свідчить про безумовне виникнення спору в подальшому, а тому не може бути ні підготовкою до розгляду справи, ні збиранням доказів. Таким чином, у відповідності до квитанції до прибуткового касового ордера, адвокатом та позивачем документально доведено факт понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 2 600 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, Вигодська селищна рада Долинського району Івано-Франківської області оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року та прийняти нове рішення яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивач 08.04.2019 звернувся до Вигодської селищної ради з запитом про надання публічної інформації та просив надати копії наступних документів, зокрема розпорядження Вигодської селищної ради від 22.02.2019 р. № 10-к.; розпорядження Вигодської селищної ради від 25.02.2019р. № 13-к; копію журналу реєстрації розпоряджень. Однак, позивач, перебуваючи на посаді директора Комунального підприємства «Вигодський комбінат комунальних підприємств» ознайомлений з розпорядженням Вигодської селищної ради від 22.02.2019 № 10-к «Про звільнення директора Комунального підприємства «Вигодський комбінат комунальних підприємств» та відмовився від ознайомлення з розпорядженням Вигодської селищної ради від 25.02.2019 № 22-к «Про внесення змін до розпорядження Вигодської селищної ради від 22.02.2019 № 10-к». Окрім того, разом з відзивом на позов апелянт направив позивачу належним чином копії розпоряджень Вигодської СР від 22.02.2019 № 10-к та від 25.02.2019 № 13-к та витяг з журналу реєстрації розпоряджень. Враховуючи вищевикладене в частині задоволення позову щодо зобов`язання Вигодської СР надати інформацію слід відмовити. Також, ОСОБА_1 витребовував у апелянта табель виходу на роботу працівників селищної ради за грудень 2018 року.

Апелянт вважає, що інформація, яку запитував позивач не є таким готовим продуктом, створеним при виконанні відповідачем своїх повноважень, не має ознак публічної інформації, не була отримана чи створена в процесі виконання Вигодською селищною радою повноважень, визначених законодавством. Запитувані відомості (табель виходу на роботу працівників за грудень) є предметом, що виник у зв`язку зі здійсненням трудових відносин між відповідачем та його посадовими особами і має внутрішньовідомчий характер.

Разом з тим, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції вважає ордер від 08.06.2019 документальним підтвердженням понесених витрат на правову допомогу в розмірі 2600,00 грн. Однак, позивач лише 08.04.2019 звернувся з запитом про надання публічної інформації до Вигодської сільської ради. Згідно з наданою квитанцією, оплата всієї суми гонорару адвоката, який включав витрати на підготовку та направлення запиту на інформацію, зібрання матеріалів до написання позову та написання адміністративного позову, мала місце заздалегідь виникненню спірних правовідносин між позивачем та апелянтом, а відтак такий документ не може слугувати належним підтвердженням того, що понесені позивачем витрати пов`язані з розглядом саме даної адміністративної справи.

Апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 08.04.2019 ОСОБА_1 звернувся із запитом про доступ до публічної інформації до Вигодської селищної ради, в якому просив відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати письмову інформацію а саме: ксерокопії розпоряджень відповідача №10-к від 22.02.2019 та №13-к від 25.02.2019, журналу вихідної кореспонденції про вручення вказаних розпоряджень та табелю виходу на роботу працівників Вигодської селищної ради за грудень 2018 року.

Виконавчим комітетом Вигодської селищної ради листом №21 від 11.04.2019 відмовлено в задоволенні запиту позивача на інформацію, з посиланням на те, що запитувані відомості мають внутрішньовідомчий характер, що в свою чергу унеможливлює надання інформації на запит на підставі та в межах Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

В силу ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За змістом частин першої, другої статті 7 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VІ від 13.01.2011 року (далі - Закон України №2939-VІ) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України №2939-VІ визначено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України №2939-VІ доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами 1,2 ст.19 Закону України №2939-VІ визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно зі ст.12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною першої статті 14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно з положеннями частини першої, четвертої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Під публічно-владними управлінськими функціями слід розуміти діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає, зокрема, сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

У відповідності до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільський, селищний, міський голова:

1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади;

2) організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету;

3) підписує рішення ради та її виконавчого комітету;

4) вносить на розгляд ради пропозицію щодо кандидатури на посаду секретаря ради;

5) вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради;

6) вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України;

7) здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету;

8) скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради;

9) забезпечує підготовку на розгляд ради проектів програм соціально-економічного та культурного розвитку, цільових програм з інших питань самоврядування, місцевого бюджету та звіту про його виконання, рішень ради з інших питань, що належать до її відання; оприлюднює затверджені радою програми, бюджет та звіти про їх виконання;

10) призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів;

11) скликає загальні збори громадян за місцем проживання;

11-1) вносить на розгляд ради пропозиції про утворення спеціалізованої установи з надання безоплатної первинної правової допомоги;

11-2) вносить на розгляд ради пропозиції щодо кандидатури на посаду керівника установи з надання безоплатної первинної правової допомоги;

12) забезпечує виконання рішень місцевого референдуму, відповідної ради, її виконавчого комітету;

13) є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою;

14) представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства;

15) звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів;

16) укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради;

17) веде особистий прийом громадян;

18) забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань;

18-1) бере участь у здійсненні державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності в межах та у спосіб, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»;

19) здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів;

20) видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ті відомості, які отримані відповідачем при виконанні покладених на нього законом повноважень, належать до публічної інформації.

Встановлено судом першої інстанції, що відповідно до розпорядження виконавчого комітету Вигодської селищної ради №10-к від 22.02.2019 року директора Комунального підприємства «Вигодський комбінат комунальних підприємств» ОСОБА_1 28.02.2019 звільнено із займаної посади у зв`язку з закінченням контракту, пункт 2 статті 36 КЗпП України. Згідно розпорядження відповідача №13-к від 25.02.2019 до вищевказаного розпорядження внесено зміни та звільнено ОСОБА_1 із займаної посади 01.03.2019.

Тобто, позивач у порядку, визначеному Законом, є запитувачем інформації та наділений правом одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, а Вигодська селищна рада Долинського району Івано-Франківської області, відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 13 Закону №2939-VI, зобов`язана надавати таку інформацію за запитами на інформацію.

Згідно статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Частиною першою статті 6 Закону №2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 7 Закону № 2939-VI).

Проте, частиною п`ятою статті 6 Закону № 2939-VI чітко передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до частини другої вказаної статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. При цьому, таке обмеження можливе при дотриманні всіх указаних вимог. Відповідність одному із зазначених критеріїв не відносить інформацію до конфіденційної.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону №2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 цього Закону. Таким чином, відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих у частині другій статті 6 Закону № 2939-VI трьох вимог означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2939-VI документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Однак жодних доказів, які б підтверджували присвоювання запитуваним позивачем документам грифу «для службового користування» відповідачем суду не надано.

У статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» зазначено, що об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Згідно Закону України «Про запобігання корупції», зокрема абзацу 4 частини 1 статті 47, зазначені у декларації відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об`єктів, які наводяться в декларації (крім області, району, населеного пункту, де знаходиться об`єкт), є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі.

Отже, конфіденційною інформацією є лише такі персональні дані особи, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, її посадових або службових повноважень, як відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України.

В табелі обліку робочого часу працівників, в тому числі Вигодської селищної ради, такі відомості не зазначаються.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області були відсутні підстави для відмови позивачу у наданні доступу до публічної інформації згідно зі статтею 22 Закону №2939-VI, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Із матеріалів справи вбачається, що в підтвердження судових витрат у справі позивачем подано квитанцію № 80 від 10.06.2019 про сплату судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 768,40 грн., а також позивачем були понесені витрати на правову допомогу, що підтверджується квитанцією від 08.06.2019 про прийняття від позивача гонорару в сумі 3000 грн. та актом виконаних робіт від 08.06.2019.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьої цієї статті встановлено, що, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

А за правилами частин четвертої та п`ятої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На виконання вимог цієї норми позивач надав договір про надання правничої допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордеру, акт виконаних робіт з калькуляцією вартості правової допомоги.

Відповідно до акту виконаних робіт, позивачу була надана правова допомога шляхом: підготовки та направлення запиту на інформацію (400 грн.), збирання матеріалів до написання позову (400 грн.), написання адміністративного позову, укомплектування його додатками (2200 грн.) всього на суму 3000,00 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати по підготовці та направленні запиту на інформацію не є витратами, пов`язаними з розглядом справи в розумінні ст.134 КАС України, так як подання запиту не свідчить про безумовне виникнення спору в подальшому, а тому не може бути ні підготовкою до розгляду справи, ні збиранням доказів.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, враховуючи складність справи та надані адвокатом послуги, дійшов правомірного висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь судових витрат, у вигляді витрат на правову допомогу, у розмірі 2600,00 грн. підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року у справі №300/1261/19 за позовом ОСОБА_1 до Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 15.10.2019.