Справа № 826/19954/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2019 року

Київ

справа №826/19954/16

провадження №К/9901/33823/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу №826/19945/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва, прийняту 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Федорчука А.Б., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду постановлену 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Троян Н.М., суддів: Костюк Л.О., Файдюка В.В.,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2016 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі також - ДМС України, відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

1.2. зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, СРСР. Залишив Російську Федерацію в зв`язку з переслідування його як опозиційного політика владою Росії, що активно реалізується різними засобами та способами, шляхом систематичного порушення прав людини та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

2.1. Звернувся до Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2.2. Рішенням від 22 листопада 2016 року №571-16 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

2.3. Позивач вважає, що спірне рішення прийнято без врахування всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

3. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, детально вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, а тому обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин прийнято рішення, яке не підлягає скасуванню. Просив у задоволенні позову відмовити повністю за відсутністю підстав для його задоволення.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

4. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 20 червня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року, позов задовольнив частково.

4.1. Визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

4.2. Зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

4.3. В іншій частині позовних вимог відмовив.

5. Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги частково виходив із того, що позивачем надано докази на підтвердження можливої загрози його життю, однак відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням, тому позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

6. Представник відповідача подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

7. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі відповідач наполягає на тому, що позивачем не надано доказів у підтвердження фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б його існування на території країни походження. Відсутні обгрунтовані підстави вважати що позивач може стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань. Відповідач наполягає, що факти повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». На думку відповідача позивач звернувся до органу міграційної служби України, маючи на меті лише легалізацію на території України, а не отримання захисту.

8. У скарзі представник відповідача просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

9. Суддя-доповідач Вищого адміністративного суду України ухвалою від 23 жовтня 2017 року відкрив касаційне провадження за названою скаргою.

10. 5 березня 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), який ухвалою від 7 березня 2018 року касаційну скаргу прийняв до провадження.

11. Позивач заперечення на касаційну скаргу не подавав.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, СРСР.

13. За словами шукача притулку, він залишив Російську Федерацію в зв`язку з переслідування його як опозиційного політика владою Росії, що активно реалізується різними засобами та способами, шляхом систематичного порушення прав людини та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

14. Позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15. Рішенням Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

16. Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 13 грудня 2016 року №290 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту таким, що порушує його права та інтереси, позивач звернувся за їх захистом до суду.

18. Водночас, як вбачається з матеріалів справи і ці обставини були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, що під час співбесід від 15 травня 2015 року та 23 липня 2015 року позивач повідомив, що його останнім місцем роботи була Адміністрація Ленінського району Московської області.

18.1. Зазначене підтверджується копіями характеристики з місця роботи та посадової інструкції заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району, наданими позивачем.

18.2. З 15 жовтня 2010 року по 20 грудня 2011 року ОСОБА_1 займав такі посади в Ленінському муніципальному районі: радник голови; заступник голови адміністрації; заступник голови адміністрації міського поселення Відне; перший заступник голови адміністрації.

19. Відповідно до посадової інструкції до повноважень ОСОБА_1 , як Заступника голови адміністрації Ленінського муніципального району Московської області, входило керування роботою Містобудівної Ради Ленінського муніципального району. Міжвідомчої комісії з житлових питань, районної комісії об`єктів будівництва, підготовка та видача дозволів вводу об`єктів в експлуатацію, розподіл житла та інше.

20. Згідно з інформацією, яка є в Інтернет виданнях до 2011 року, позивач був президентом Федерації тенісу Красногорського району, головою Ради всеросійського народного фронту Ленінського муніципального району, головою опікунської ради жіночого баскетбольного клубу «Спарта & К», членом партії «Єдина Росія» з грудня 2010 року по листопад 2011 року.

21. «ІНФОРМАЦІЯ_2)... Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_3 дата доступу ІНФОРМАЦІЯ_4.

22. На співбесіді позивач повідомив, що причиною виїзду з країни походження стала порушена проти нього кримінальна справа за частиною третьою статті 30 (підготовка до злочину та замах на злочин) та частиною четвертою статті 159 (шахрайство), яка в подальшому була перекваліфікована в частину шосту статті 290 (одержання хабара) Кримінального Кодексу Російської Федерації.

23. Крім того, як вбачається з протоколу співбесіди позивач повідомив, що влітку 2011 року за дорученням голови Ленінського району Московської області ОСОБА_3 йому потрібно було розібратися з ситуацією по будівництву житлових комплексів ТОВ «Белкомсат» і ТОВ «Старт». За результатами перевірки позивачем було встановлено, що зазначеними товариствами було порушено умови інвестиційних зобов`язань, а саме, житлові та нежитлові приміщення, які відповідно до інвестиційних контрактів були призначені для передачі в муніципальну власність Ленінського району, продавалися забудовниками третім особам. Про дане порушення позивач доповів своєму керівнику ОСОБА_8, який, у свою чергу, дав позивачу доручення вирішити з ОСОБА_5 дану проблему шляхом переговорів. Після відмови ОСОБА_5 вирішити питання щодо усунення виявлених порушень, позивачу почали надходити погрози від невстановлених осіб. А згодом було відкрито кримінальну справу проти позивача за отримання хабаря.

24. У заяві-анкеті позивач також повідомив, що відкриття кримінальної справи проти нього є політичним переслідуванням, так як будучи посадовою особою виступав проти діяльності та популяризації партії «Єдина Росія», а також відмовився примушувати громадян голосувати на виборах за провладну партію. А проти незгодних з діями влади застосовуються погрози, тиск, порушення кримінальних справ з метою усунення від будь-якої публічної діяльності та не можливості проявити свою суспільну та громадянську позицію.

25. При цьому, при прийнятті рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, осіб, які вказують причину звернення переслідування владою через політичні погляди, передує всебічна оцінка та з`ясування обставин справи таких осіб, що полягають, насамперед у встановленні причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Російській Федерації та індивідуальною загрозою для їх життя чи свободи.

26. Під час розгляду справи, судом першої інстанції було визнано явку позивача обов`язковою для надання пояснень, проте, останній не з`явився, оскільки існує загроза його життю та здоров`ю.

27. Крім того, в матеріалах справи міститься звернення Генеральної прокуратури України викладене Листом від 20 лютого 2017 року №10/4/1-22464-16вих. - 17 (вх. від 07 квітня 2017 року №22323/17), в якому повідомляється наступне:

27.1. «Слідчим відділом управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008030 від 16 вересня 2014 року за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 146, частиною четвертою статті 189, частиною другою статті 186, частиною другою статті 146, частиною третьою статті 258-5, частиною першою статті 115, частиною першою статті 289 Кримінального Кодексу України.

27.2. 03 квітня 2017 року до органу досудового розслідування надійшла заява ОСОБА_6 та нотаріально посвідчена довіреність останнього, відповідно до якої він живий та здоровий, перебуває на території України, проте враховуючи, що відносно нього було скоєно тяжкі злочини насильницького характеру, особи якими вчинено зазначені кримінальні правопорушення не встановлені і до кримінальної відповідальності не притягнуті, існують об`єктивні підстави, що йому на території м. Києва загрожує реальна небезпека, у зв`язку з чим наявні приводи та підстави для застосування відносно нього заходів безпеки, передбачених Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві».

27.3. Враховуючи викладене, а також те, що на теперішній час встановлено фактичне місце перебування ОСОБА_1 , 06 квітня 2017 року винесено постанову про зняття з розшуку останнього, яку для забезпечення виконання спрямовано до органів Національної поліції України. Беручи до уваги викладене, прошу врахувати під час розгляду адміністративної справи № 826/19954/16 за позовом ОСОБА_1 вищевикладену інформації, а також враховуючи, що на теперішній час на території м. Києва життю та здоров`ю останнього загрожує реальна небезпека, за можливості розглянути справу у його відсутність. Окрім викладеного, повідомляю, що досудовим розслідуванням встановлено, що до організації вчиненого відносно ОСОБА_1 злочину причетні особи, що на теперішній час перебувають на території Російської Федерації, а також що грошові кошти, які планувалось здобути за результатами його вчинення мали бути спрямовані до тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей (т.з. «ДНР» та «ЛНР»), з метою їх використання для ведення представниками влади Російської Федерації агресивної війни проти України.».

28. В матеріалах справи також містяться наступні документи: Постанова про оголошення у розшук осіб від 17 березня 2017 року, яка винесена Старшим слідчим в особливо важких справах слідчого відділу слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України в рамках кримінального провадженні № 0008030 щодо безвісно зниклих осіб - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; Заява від 03 квітня 2017 року за підписом ОСОБА_1 та Постанова про зняття з розшуку осіб від 06 квітня 2017 року.

29. З вищезазначених документів вбачається, що позивач переховується, оскільки його життю та здоров`ю загрожує небезпека від осіб, що на даний час перебувають на території Російської Федерації, а отже повернення позивача на територію Російської Федерації є небезпечним, що в свою чергу свідчить, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 потребує додаткового захисту.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

30. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

31. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

32. Відповідно до п. 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

33. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (тут і надалі в редакції Закону №1251-VII від 13 травня 2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

34. Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

35. Згідно з частини п`ятою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

36. Відповідно до частини шостою статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

37. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

38. Відповідно до частин першої-другої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

39. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

40. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім`єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви. (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).

41. При цьому, згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

42. Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону №3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

43. Згідно з частиною п`ятою статті 10 №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

44. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

45. Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 №3671-VI).

46. Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

47. Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

48. Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

49. Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

50. Аналізуючи умови, передбачені частиною 1 статті 1 Закону №3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

50.1. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

50.2. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

51. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

51.1. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

51.2. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

51.3. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

52. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

53. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

53.1. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

54. Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

55. Разом із цим, п. 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

56. Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

57. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

58. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

VI. Позиція Верховного Суду

59. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

60. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

61. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

62. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

63. Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

64. На думку відповідача, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, тому Державною міграційною службою України прийнято рішення №571-16 від 22 листопада 2016 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

65. Верховний суд зазначає, що при прийнятті рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, осіб, які вказують причину звернення переслідування владою через політичні погляди, передує всебічна оцінка та з`ясування обставин справи таких осіб, що полягають, насамперед у встановленні причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в Російській Федерації та індивідуальною загрозою для їх життя чи свободи.

66. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження можливої загрози його життю як на території країни його походження так і на території України, проте відповідачем не було надано належної оцінки даним доказам та поясненням.

67. Тому, колегія суддів вважає вірним висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

68. В свою чергу, суди дійшли обгрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України, задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

69. Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

70. Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

71. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

72. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

73. Враховуючи те, що до виключної компетенції відповідача належить повноваження прийняти рішення про визнання громадянин біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

74. Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

75. У відповідності до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

76. Отже, враховуючи, що рішення Державної міграційної служби України від 22 листопада 2016 року №571-16 скасовано, тому з метою захисту прав позивача слід зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

77. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову.

78. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

79. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

80. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

41. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич