Справа № 1540/4003/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4003/18
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

при секретарі Жигайлової О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року, ухвалене в порядку письмового провадження у м.Одесі у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №126 від 05 липня 2018 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте рішення є неправомірним, хибним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності до ОСОБА_4.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що надана інформація в апеляційній скарзі щодо країни походження, вказує на факт загрози життю та здоровю позивача, позивач вважає, що при поверненні до ОСОБА_4 останньому не буде надано належного захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Також, до суду надано відповідь на відзив, в якому зазначається, що відмова відповідача у оформленні документів позивача для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не є правомірною з огляду на наявність обставин, які свідчать про те, що позивач підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке міститься у Законі України «Про біженців та осіб, яккі потребують додаткового або тимчасового захисту». Для доведення протиправності оскаржуваного наказу відповідача необхідним є встановлення ситуації у країні походження, яка свідчить про наявність обєктивних побоювань загрозі життю.

30.09.2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до суду надав заяву про залишення апеляційної скарги без розгляду. Зазначена заява судом до уваги не береться, оскільки залишення апеляційної скарги без розгляду Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено. В свою чергу, в заяві про залишення апеляційної скарги без розгляду заявником не наведено жодних мотивів звернення з такою заявою та не зазначено на підставі якої статті Кодексу адміністративного судочинства України подана така заява.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_4, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, провінція Пактія, до виїзду з країни проживав у м. Хасан Хель, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт.

30.04.2012 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою №55 від 30.04.2012 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.161).

Наказом №117/б від 23.05.2012 року громадянину ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку з очевидною необгрунтованою заявою (т.2 а.с.168).

12.05.2014 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №124 від 12.05.2014 року (т.2 а.с.124). За результатами розгляду заяви від 12.05.2014 року, відповідно до наказу №100 від 06.06.2014 року позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.189).

На підсаві наказу №100 від 06.06.2014 року видано повідомлення №36 від 06.06.2014 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.198-199).

17 червня 2014 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з вимогою про визнання рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області №36 від 06.06.2014 року нечинним та зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.200-204).

19 червня 2014 року позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні №004127 (т.2 а.с.125-126).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до територіального підрозділу ДМС було відмовлено (т.2 а.с.132-134). Постанова суду набрала законної сили 22 вересня 2014 року.

11 червня 2018 року позивач повторно звернувся із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №86 від 11.06.2018 року (т.2 а.с.36-38).

11 червня 2018 року позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні №008262 (т.1 а.с.39).

За результатами розгляду заяви №86 від 11.06.2018 року та особової справи позивача №2018OD0074, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_7 складено висновок від 05 липня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.2 а.с.105-112).

Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_7 прийнято наказ №126 від 05 липня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.2 а.с.115).

На підставі наказу №126 від 05 липня 2018 року відповідачем складено повідомлення №5/1-579 від 05.07.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким позивачу було зазначено, що особа, яка не використала права на оскарження рішення, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні (т.2 а.с.116-119).

Повідомлення №5/1-579 від 05.07.2018 року було отримано позивачем 11 липня 2018 року, що підтверджується його особистим підписом (т.2 а.с.119).

Вважаючи наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №126 від 05 липня 2018 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду про його скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у заявника відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Матеріалами справи встановлено, що позивач вибув з ОСОБА_4 нелегально, за допомогою послуг посередника, влітку 2010 року автомобілем потрапив до Пакистану, м. Пешавар, де проживав приблизно 3 місяці в очікуванні подальшого транспортування. З м. Пешавар (Пакистан) вантажним автомобілем таємно вибув до Ірану, де проживав приблизно 1-2 місяці. З Ірану автомобілем потрапив до м. Стамбул (Туреччина), де проживав приблизно 3 місяці. З м. Стамбул, Туреччина потрапив до м. Салоніки, Греція. В Греції проживав приблизно 3-4 місяці в м. Салоніки та в м. Афіни. З Греції транзитом проїздив Македонію, Сербію та Угорщину. До України позивач прибув у квітні 2012 року нелегально, поза пунктом пропуску. Прибувши на територію України посередник повідомив йому що це і є кінцева мета подорожі і заявник знаходиться на території Європейського союзу. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями позивача, наданими під час його анкетування співробітником ГУ ДМС України в Одеській області.

12.05.2014 року позивач звертався до ГУ ДМС в Одеській області із заявою №124 від 12.05.2014 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.124). За результатами розгляду заяви від 12.05.2014 року, відповідно до наказу №100 від 06.06.2014 року позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.189).

Тобто з 12.05.2014 року до моменту останнього звернення 11.06.2018 року до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач більше трьох з половиною років проживав в Україні у категорії нелегального мігранта.

Згідно протоколу співбесіди від 08.06.2018 року з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 (т.2 а.с.71-78), позивач зазначив, що в 2012 році покинув ОСОБА_4 і тільки в березні 2014 року потрапив до України. Суд зазначає, що таке твердження не відповідає дійсності. Відтак в матеріалах адміністративної справи наявні підтверджуючі факти з приводу звернення позивача до Головного управління ДМС України в Закарпатській області у квітні 2012 року, а саме: ксерокопія перекладу заяви позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.04.2012 року (т.2 а.с.151-152); ксерокопія анкета особи, яка звернулась із заявою №59 (т.2 а.с.153-154); ксерокопія протоколу співбесіди №12ZAK00055 від 30.04.2012 року на 4 арк. (т.2 а.с.155-158); ксерокопія наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №117/б від 23 травня 2012 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.2 а.с.159); ксерокопія дактилокарти на одному арк. (т.2 а.с.160).

Також встановлено, що згідно додаткового протоколу співбесіди з позивачем від 05.07.2018 року на питання: «з якою метою Ви намагались ввести в оману територіальний підрозділ ДМС під час співбесіди 18.06.2018 року, надаючи про себе завідомо неправдиву інформацію (зокрема про дату та місце Вашого потрапляння до України, історію власного переслідування та інформацію щодо Вашого першого звернення за міжнародним захистом в Україн)?» позивач відповів: «що він не знав, що потрібно говорити правду, і йому друзі порадили вигадати таку історію, тому що вважав, що так його позиції будуть сильнішими під час розгляду питання щодо надання йому міжнародного захисту в Україні».

Крім того, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №117/б від 23 травня 2012 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачем оскаржено не було.

Таким чином, до моменту другого звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме з 23.05.2012 року по 12.05.2014 року позивач перебував на території України нелегально, в супереч діючому законодавству.

Встановлено, що в якості доказів переслідування з боку терористичного угрупування «талібан» позивач надав до ГУДМС в Одеській області документ, який він назвав «листом з погрозами від талібів». Територіальним підрозділом ДМС було залучено перекладача та документ було переведено на українську мову. Відповідач зазначив, що вказаний документ не є листом від терористичного угрупування. Це лист від невстановленої особи, ймовірно родича позивача до голови місцевої громади з проханням підтвердити можливість переслідування позивача на території ОСОБА_4.

Судом також встановлено, що позивач перебуваючи в Греції звертався до місцевого державного органу з питань міграційних процесів та двічі отримував довідку, яка надавала йому право легального перебування на території Греції. Проте позивач вирішив не залишатись в Греції а прямував далі в Австрію, оскільки, як зазначив сам позивач, в Греції не було можливості працевлаштування.

Таким чином, колегія суддів робить висновок, що позивач не надав суду достовірних чи правдивих фактів із відповідними доказами щодо особистого переслідування в країні походження чи проживання на півночі території Камеруну. Судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Апелянтом взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Отже, колегія суддів робить висновок, що позивачем не надано суду обґрунтованих підстав вважати, що життю, безпеці чи свободі позивача існує загроза в країні його громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов