Справа № 120/2375/19-а
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 вересня 2019 р. Справа № 120/2375/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Свентуха Віталія Михайловича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мусіровського Олексія Анатолійовича до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу

в с т а н о в и в :

до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мусіровський Олексій Анатолійович з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 11 квітня 2019 року ОСОБА_1, разом з іншими громадянами звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 гектара, на кожну особу окремо, на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Однак, наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-8886/15-19-СГ від 30.05.2019 року у наданні дозволу на розроблення технічної документації відмовлено, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою від 29.07.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

21.08.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи із того, що земельна ділянка, з кадастровим номером :05:000:1055 є сформованою з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, що унеможливлює передачу земельної ділянки за технічною документацією щодо поділу та об'єднання земельних ділянок згідно норм чинного законодавства.

Разом з тим зазначив, що бажана позивачем земельна ділянка, знаходиться у постійному користуванні громадянина ОСОБА_3, що підтверджується актом на право постійного користування землею серії ВН №0258, для ведення фермерського господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №106 від 31.08.1994 року.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

11 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з колективним клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га на кожного окремо, на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, кадастровий номер :05:000:1055 /а.с. 16-18/.

Наказом від 30 травня 2019 року №2-8886/15-19-СГ Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовлено позивачу у наданні такого дозволу на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, посилаючись на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:1055 сформована з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства (01.02), а відповідно до частини 6 статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, здійснюються без зміни їх цільового призначення /а.с. 15/.

Крім того, при розгляді клопотання отримано інформацію відділу у Липовецькому районі Міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 21.05.2019 року № КО-8644/0-0.182-766/154-19 (а.с. 51), про знаходження земельної ділянки в постійному користуванні ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Згідно зі частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Поряд із цим, із положень статті 79-1 Земельного кодексу України випливає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Частиною 6 статті 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Земельного кодексу України, викладені у ч. 6 ст. 79-1, якими прямо передбачено необхідність формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, на підставі відповідної технічної документації із землеустрою.

Як встановлено судом, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області саме із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 гектара, на кожну особу окремо, на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Із матеріалів справи слідує, що земельна ділянка щодо якої позивач висловив бажання отримати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо її поділу та об'єднання уже є сформованою, їй присвоєний кадастровий номер з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, що є відмінним від цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Оскільки, земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:1055 із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, то клопотати про її надання можливо з долученням документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (ч. 6 ст. 118 ЗК України).

Отже, бажана земельна ділянка збігається з місцем розташування об'єкта до якого встановлений інший правовий режим регулювання та визначені законодавством інші вимоги.

Таким чином, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, оформленим неналежним чином, а долучені до клопотання графічні матеріали свідчать про невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Крім того, відповідач доводячи правомірність оскаржуваного наказу про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою, посилається на те, що земельна ділянка, частину якої бажає отримати позивач, знаходиться у постійному користуванні громадянина ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства, на підтвердження чого надав суду копію Державного акту на право постійного користування землею серії ВН №0258 зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 31 серпня 1994 року /а.с. 52-53/.

Згідно із статтею 125 Земельного кодексу України право постійного користування земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV.

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005 № 5-рп 2005 (справа № 1-17 2005) визнав неконституційним положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. При цьому Конституційний суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

Крім того, частиною 10 статті 28-1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (чинний та в редакції з 01.01.2013) встановлено, що документ, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Таким чином, документ яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею) виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Отже, Державний акт на право постійного користування землею серії ВН №0258, що виданий ОСОБА_3 є чинним та ніким не скасований.

Разом з тим, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як встановлено судом, постійним користувачем бажаної позивачем земельної ділянки є ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право постійного користування землею, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №106 від 31 серпня 1994 року. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини 5 статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У випадку перебування у іншої особи на праві постійного користування земельної ділянки, яка одночасно є бажаною для позивача, частина 6 статті 118 Земельного кодексу України вимагає долучення до клопотання погодження землекористувача, оскільки набуття права на таку земельну ділянку можливе лише після припинення права власності чи користування нею в порядку, визначеному законом.

Підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою врегульовано главою 22 Земельного кодексу України, які поділяються на добровільні та примусові.

Стаття 141 Земельного кодексу України передбачає вилучення, як підставу припинення права користування земельною ділянкою, що кореспондується із положеннями частини 6 статті 118 Земельного кодексу України та обов'язком заявника про додавання до клопотання погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

На виконання вимог частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, позивач до клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації повинен був долучити погодження землекористувача бажаної земельної ділянки, вказати цільове призначення, що визначене для бажаної земельної ділянки, чого дотримано не було та свідчить про неналежність в оформленні клопотання на надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою.

Представником позивача до суду надані додаткові пояснення по справі, у яких з метою всебічного та повного з'ясування обставин справи, просить врахувати позицію Верховного суду, що викладена у постановах №480/4298/18 від 14.08.2019 року, №815/5987/14 від 13.12.2016 року, №545/808/17 від 27.02.2018 року.

Частиною 5 статті 242 КАС України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного суду, зазначених представником позивача, суду касаційної інстанції виклав висновки щодо застосування частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Такі висновки полягають у тому, що підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо належного оформлення клопотання та додатків до нього є вичерпними.

Верховним Судом акцентовано увагу, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та додатки до нього мають бути належним чином оформленими.

Вирішуючи спір, суд враховує висновки Верховного суду, що підставою для відмови в наданні дозволу є невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і вважає, що така невідповідність в даному випадку має місце, оскільки клопотання подано із долученням графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Натомість у клопотанні позивача зазначено про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та без додання погодження землекористувача.

Земельна ділянка перебуває з 1994 року у постійному користуванні іншої особи, а його погодження не додано до клопотання.

Констатуючи факт неналежного оформлення клопотання, наявності невідповідності місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, суд вважає відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою правомірною та такою, що відповідає вичерпним підставам, визначеними частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, суд критично ставиться до додаткових пояснень представника позивача щодо врахування та застосування висновків Верховного суду, викладених у постановах №480/4298/18 від 14.08.2019 року, №815/5987/14 від 13.12.2016 року, №545/808/17 від 27.02.2018 року, оскільки вони стосуються застосування норми ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України у подібних правовідносинах, однак за абсолютно інших обставин.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, ст. 79-1, 116, 118, 122, 125, 126 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III, ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV, ст. 28-1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року № 3613-VI, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1);

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області ( вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Свентух Віталій Михайлович