Справа № 420/4644/19
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4644/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління міграційної служби України в Одеській області про визнання безпідставним та скасування рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну №5/3-375235 від 24.07.2019 року, надати дозвіл на імміграцію в Україну, зобов`язати Головне управління міграційної служби України в Одеській області надати право (посвідку) на постійне проживання в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління міграційної служби України в Одеській області про визнання безпідставним та скасування рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну НОМЕР_2 від 24.07.2019 року, надати дозвіл на імміграцію в Україну, зобов`язати Головне управління міграційної служби України в Одеській області надати право (посвідку) на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначила, що звернулася до Головного управління міграційної служби України в Одеській області щодо надання дозволу на імміграцію в Україні, але їй було не однократно відмовлено. Позивач вважає, відмову Головного управління міграційної служби України в Одеській області не законною, у зв`язку з чим звернулася з цим позовом до суду.

Представник відповідача 27.08.2019 року за (вхід.№30635/19) надав до суду відзив щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі пославшись на те, що громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 , 20.09.2018 року звернулася до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки позивачка проживала на території України до 1991 року та відповідно має право на набуття громадянства за територіальним походженням. Відповідно до матеріалів справи, в тому числі трудової книги громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та постійно проживала на території України з 08.12.1989 року по 1992 рік. Отже, відповідач у відзиві вказує, що відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Інформація щодо виходу з громадянства України відносно позивачки у ГУ ДМС України в Одеській області відсутня. Зі слів позивачки, до Консульських установ на території Білорусії з приводу відмови від громадянства України не зверталася, тобто є громадянкою України. Оскільки, у відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію» іммігрантом може бути лише іноземець та особа без громадянства, позивачка не може отримати дозвіл на імміграцію в Україну. Таким чином, позивачці відмовлено в наданні дозволу на імміграцію відповідно до п.6. ст.10 Закону України «Про імміграцію». Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь- якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2,5 КАС України. Тому, відповідач вважає, що спірні рішення повинні оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (а.с.18-20).

Ухвалою суду 07.08.2019 року було відкрито провадження по справі №420/4644/19 за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання 19.09.2019 року на визначений час до залу судового засідання №27 Одеського окружного адміністративного позивач не прибув, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову, а тому суд, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 07.10.2019 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.09.2018 року звернулася із клопотанням до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україну, згідно п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію». 24.07.2019 року Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області було винесено рішення про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну НОМЕР_2 .

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до прибуття на територію України в липні 2019 року з метою перебування разом з дітьми та задля допомоги дітям, подала усі необхідні документи для отримання дозволу на імміграцію та пройшла відповідну перевірку в Державній міграційні служби України в загально державному розрізі. Проте, при прибутті на територію України до міста Одеси, та при звернені до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області позивач не змогла отримати свій дозвіл, на її погляд з неправдивих підстав. Позивач у позові повідомляє, що від неї постійно вимагали надання усе нових документів, що могло б довести її правовий зв`язок з державою Республіка Білорусь (хоча, позивач є громадянкою РБ), а також відсутність правового зв`язку з Україною. При цьому, позивачу постійно відмовляли в отриманні виду на проживання та пропонувалось подати на відновлення громадянства України (проте, позивач ніколи не мала такого громадянства, а отже відновити його не змогла б). Після тривалих відмов позивачу в усному порядку було повідомлено, що їй відмовляють з підстави виниклої правової колізії через її прибування під час припинення держави Радянській Союз на території нинешньої Республіки Білорусь, проте наявності робочих відносин з організацією, що мала знаходження на території нинішньої держави України (а саме отримання декретних виплат). Спілкування ОСОБА_1 зі співробітниками державної міграційної служби та керівництвом не призвело до порозуміння та консенсусу, а тому позивачу рішенням Головного управління державної міграційної служби Україні Одеській області було відмовлено в надані дозволу на імміграцію у відповідності до вимог п.6 ст.10 Закону України «Про імміграцію»: «Дозвіл на імміграцію не надається: б) в інших випадках, передбачених законами України.». Позивач вважає, що положення не ясні, розмиті та не дають детального розуміння підстав до відмови.

Як вбачається ОСОБА_1 , та на підставі усних перемовин, підставою відмови виступає перебування ОСОБА_1 на момент припинення держави СРСР у декретній відпустці підприємства Їзмаїльский консервовий завод, що розташовано на території сучасної України. Проте, в травні 1991 року (що підтверджується документами) ОСОБА_1 виїхала за межі сучасної України та переїхала на постійне місце проживання до сучасної Республіки Білорусь, що підтверджується відмітками про зняття з прописки постановку на прописку (з обміном квартирної житлової площі).

Так, згідно зі статтею 11 Закону України «Про імміграцію»: «Особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України. Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання. Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.». Отже, як вбачається, з наведеного, ОСОБА_1 прибула на законних підставах, оформила все належним чином та вже мала на місці отримувати посвідку на постійне перебування на території України (вид на проживання), та отримала відмову та пропозицію відновити громадянство України, якого ніколи не мала.

При цьому, зазначений спір, як вбачає позивач, виникає через отримання громадянства після припинення існування держави СРСР. Так, у відповідності до Закону Республіки Білорусь «Про громадянства» ст.8: «Гражданами Республіки Беларусь являются: лица, состоящие в гражданстве Республики Беларусь на день вступления в силу настоящего Закона; лица, которые приобрели гражданство Республики Беларусь в соответствии с настоящим Законом. Гражданами Республики Беларусь по рождению признаются лица, родившиеся в пределах современной территории Республики Беларусь, являвшиеся гражданами бывшего СССР по рождению и получившие гражданство Республики Беларусь до вступления в силу настоящего Закона.», а саме так ОСОБА_1 й отримала громадянство Республіки Білорусь, адже на час утворення держави Республіка Білорусь 12 листопада 1991 року, вже проживала на території Білорусії та мала постійну прописку там.

Також, у відповідності до ст.20 Закону РБ «Про громадянство»: «Препятствия для прекращения белорусского гражданства: неисполненные приговоры суда; непогашенные задолженности перед государством, юридическими и физическими лицами; отсутствие другого гражданства или возможностей для его приобретения.».

В той же час пропозиції співробітників міграційної служби не можливо вважати такими, що відповідають вимогам українського законодавства, адже, як визначається, поновлення у громадянстві України застосовується щодо осіб, громадянство яких було припинено відповідними указами Президента України. При цьому, ОСОБА_1 взагалі не мала громадянства. Також, як зазначається в роз`ясненні наданому МЗС Республіки Білорусь: «Гражданами Республики Беларусь, являются лица, которые ранее состояли в гражданстве бывшего СССР, не приобрели иностранное гражданство до 17.08.2002 року, числились постоянно проживающими (т.е. прописанными либо не оформивши ми разрешение на постоянное жительство за пределами Беларуси) на территории Республики Беларусь на 12 ноября 1991 года, хотя фактически и проживающие за рубежом», саме на час створення держави Республіка Білорусь позивач була постійно зареєстрована та проживала на території Республіки Білорусь.

Отже, задля виконання вимоги/пропозиції співробітників управління фактично потрібно отримати подвійне громадянство, проте, ст.4 Конституції України визначає, що в Україні існує єдине громадянство. А отже, набуття іншого громадянства недопустимо. В той же час, ОСОБА_1 не виходить з громадянства Республіки Білорусь й не збирається, а отже, вимоги співробітників міграційної служби є, спонуканням до порушення законодавства держави України, що позивач не може зробити.

В той же час, підставою начебто попереднього існування громадянства України та його втрати, співробітниками міграційної служби вважається перебування позивача у декретній відпустці та отримання виплат по догляду за дитиною (важливо зазначити, що такі виплати отримувалися тільки один рік після припинення держави СРСР, а після закінчення такого пільгового періоду у відповідності до союзного законодавства СРСР, позивач звільнилась з роботи на території України). Також, саме поняття декретної відпустки виникло в 1917 році, коли було прийнято Декрет «О пособии по беременности и родам». Так, згідно з положеннями «Закон об утверждении Основ законодательства Союза ССР и союзних республик о труде» від 14.07.1982 року, опублікований в «Ведомости Верховного Совета СССР», 1970 г. № 29, с . 265 , що діяв на всій території СРСР у всіх союзних республіках, ст.71: «Женщинам предоставляются отпуска по беременности и родам продолжительностью пятьдесят шесть календарних дней до родов и пятьдесят шесть (в случае осложненных родов или рождения двух или более детей - семьдесят) календарних дней после родов и, по их желанию, при наличии общего трудового стажа не менее одного года (женщинам, не достигшим восемнадцати лет, - независимо от сил продолжительности трудового стажа) частично оплачиваемые отпуска по уходу за ребенком до достижения им возраста полутора лет с выплатой за эти периоды пособий по государственному социальному страхованию. Работающим женщинам, не имеющим годичного стажа работи, пособие по уходу за ребенком виплачивается в половинном размере. Кроме указанных отпусков женщине, по ее заявлению, предоставляется дополнительний отпуск без сохранения заработной плати по уходу за ребенком до достижения им возраста трех лет. Частично оплачиваемый отпуск и дополнительний отпуск без сохранения заработной плати по уходу за ребенком могут бить использованы полностью либо по частям также отцом ребенка, бабушкой, дедом или другими родственниками, фактически осуществляющими уход за ребенком. По желанию женщины и лиц, указанных в части третьей данной статьи, в период нахождения их в отпуске по уходу за ребенком они могут работать на условиях неполного рабочего времени или на дому. При зтом за ними сохраняется право на получение пособия в период частично оплачиваемого отпуска по уходу за ребенком.»; ст.73: «Запрещается отказывать женщинам в приеме на работу и снижать им заработную плату по мотивам, связанним с беременностью или наличием детей в возрасте до 3 лет, а одиноким матерям - с наличием ребенка в возрасте до 14 лет (ребенка - инвалида - до 16 лет). При отказе приеме на работу указанным категориям женщин администрация обязана сообщать им причины отказа в письменной форме. Отказ в приеме на работу может быть обжалован в народний суд. Увольнение беременних женщин и женщин, имеющих детей в возрасте до трех лет (одиноких матерей - при наличии у них ребенка в возрасте до 14 лет или ребенка- инвалида до 16 лет), по инициативе администрации не допускаєтся, кроме случаев полной ликвидации предприятия, учреждения, организации, когда допускается увольнение с обязательним трудоустройством. Обязательное трудоустройство указанных женщин осуществляется администрацией также в случаях их увольнения окончании срочного трудового договора. На период трудоустройства за ними сохраняется средняя заработная плата, но не свыше трех месяцев со дня окончания срочного трудового договора.», тобто позивач жодним чином не порушила труде законодавство, а також не мала змоги встановити громадянських правовідносин з державою України, адже робота (лише перебування в складі особового складу, а не виконання фактичних робочих зобов`язань) не є підставою для отримання громадянства України.

Таким чином, суд погоджується з правовою позицією позивача, яка підтверджена наведеними вище письмовими доказами про те, що вона у липні 1991 року фактично покинула територію УРСР та фактично проживала та працювала на території БРСР, в зв`язку із чим, не могла набути громадянство України автоматично, оскільки станом на 24.08.1991 року вона вже фактично не машкала в УРСР.

За такого правового регулювання та обставин справи суд вважає помилковими висновки відповідача про правомірність прийнятого ним рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Суд вважає, що надані позивачем докази є достатніми для прийняття позитивного рішення щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

Разом з тим, вирішення питання поро надання позивачу дозволу на іміграцію в Україну знаходиться у виключній компетенції органу міграції - Головного управління ДМС в Одесткій області, в зв`язку із чим, суд не може підмінювати собою цей орган, а тому, позовна вимога про надання дозволу на іміграцію не може бути задоволена на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління міграційної служби України в Одеській області про визнання безпідставним та скасування рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну НОМЕР_2 від 24.07.2019 року та зобов`язання Головне управління міграційної служби України в Одеській області надати право (посвідку) на постійне проживання в Україні, підлягають задоволенню відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати безпідставним та скасувати рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну НОМЕР_2 від 24.07.2019 року ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління міграційної служби України в Одеській області надати право (посвідку) на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 .

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.