Справа № 560/1302/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1302/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Салюк П.І.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

02 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника відповідача: Фортельної Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року (повний текст якого складено у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2019 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в якому просив: визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 29 березня 2019 року № 45 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну видане громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кундуз Ісламської Республіки Афганістан, паспорт НОМЕР_1 від 27 листопада 2017 року та зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні йому дозволу на імміграцію в Україні посилаючись на те, що позивач зазначив свідомо неправдиві відомості, а відтак оскаржуване рішення прийнято необґрунтовано.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області № 45 від 29 березня 2019 року про відмову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про надання дозволу на імміграцію в Україну. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить судове рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі зазначає, що 22 березня 2019 року до Управління надійшла відповідь Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області №72/2/26/4297 про те, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в заяві про надання дозволу на імміграцію вказав завідомо неправдиві відомості. Тому Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області вважало доцільним відмовити громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_5 в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зв`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_2 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 від 27 листопада 2017 року.

Відповідно до вкладного талону до вказаного паспорта, позивачу продовжено строк перебування в Україні до 14 травня 2019 року № 35/06, приймаючою стороною вказано ОСОБА_6 , місце проживання в Україні - Хмельницька область , Хмельницький район, с. Кудринці.

Наявними у справі матеріалами підтверджено, що ОСОБА_6 є громадянином України, якому на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні, позивач є повнорідним братом громадянки ОСОБА_7 , яка є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № 000755971 від 19 липня 2017 року та довідкою №4643 від 03 квітня 2017 року про реєстрацію особи громадянином України.

У жовтні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є повнорідним братом громадянки України.

Рішенням від 29 березня 2019 року № 45, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Підставою для прийняття оскарженого рішення слугував лист Управління СБУ у Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297, у якому зазначено, що ОСОБА_2 , в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, вказав завідомо неправдиві відомості, а саме відомості щодо свого місця проживання.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, а відтак останнім не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, що вказує на протиправність винесення оскаржуваного рішення. При цьому, для належного захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI, який також встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-III).

За приписами п.п. 1, 2 ст. 1 вказаного Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону № 2491-III встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з ч. 3 ст. 4 даного Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-III встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Положеннями ч. 1 ст. 10 даного Закону встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Відповідно до п. 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з п. 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Даючи правову оцінку доводам апеляційної скарги відповідача стосовно правомірності винесення оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що на виконання п. 14 Порядку після отримання та реєстрації заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем було направлено відповідні інформаційні запити.

За результатами розгляду заяви, відповідачем 29 березня 2019 року винесено висновок про результати розгляду заяви громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до вказаного висновку, 13 жовтня 2018 року позивач звернувся до Хмельницького РВ УДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є повнорідним братом громадянки України.

Заявник надав документи, які підтверджують родинні стосунки, з ОСОБА_7 , яка є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № 000755971 від 19 липня 2017 року та довідкою №4643 від 03 квітня 2017 року про реєстрацію особи громадянином України, а також довідкою посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні.

У заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив адресу проживання в АДРЕСА_3 .

Водночас, у висновку від 29 березня 2019 року зазначається про надходження листа від Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297 про те, що позивач для оформлення дозволу на імміграцію зазначив адресу проживання в Україні, але не проживає за зазначеною адресою. Отже, в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості.

З тексту вказаного листа повідомляється, що громадянин ОСОБА_8 , в порушення ч. 4 ст. 10 Закону № 2491-III, в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, вказав завідомо неправдиві відомості. Враховуючи викладене, Управління СБ України у Хмельницькій області вважає за доцільне відмовити вказаному іноземцю в отриманні дозволу на імміграцію в Україну.

Зважаючи на вказану інформацію, викладену у листі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297, рішенням від 29 березня 2019 року № 45, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III.

Вказаною нормою передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Тобто, єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297.

Слід звернути увагу на те, що положеннями ст. 10 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду клопотання позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III, не містить.

При цьому, судом першої інстанції вірно зауважено, що відповідачем не оспорювався факт подання позивачем усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом № 2491-III" та Порядком №1983.

Більше того, відповідачем було в ході розгляду справи в суді першої інстанції не надано належних доказів того, що ним було вчинено будь-які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки до матеріалів справи управлінням СБ України у Хмельницькій області долучено лист разом з поясненням заступника голови Малинецької сільської ради ОСОБА_9 , який вказав, що фактично за вказаною позивачем адресою проживає три особи імена яких йому не відомі, при цьому вказав, що громадянин Афганістану ОСОБА_8 йому невідомий, його ніколи не бачив і за вказаною адресою не проживає.

З даного приводу, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно того, що єдиний опитаний ОСОБА_9 проживає в с. Малиничі, а не в с. Кудринці, яке було вказано позивачем. Водночас, жодні інші докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази опитування інших осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачем адреси, сусідів чи хоча б мешканців саме с. Кудринці. При цьому, відповідачем також не було відібрано пояснення у приймаючої сторони, а саме громадянина України ОСОБА_6 , місце проживання якого є с. Кудринці, яке і вказував позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Посилання відповідача в своїй апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не досліджено доказів того, що сестра позивача - ОСОБА_7 проживає в м. Києві, оскільки паспорт громадянина України виданий територіальним підрозділом ДМС України в м. Києві, а також те, що позивач надав як доказ проживання технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 та державний акт на право власності на земельну ділянку , яка розташована в АДРЕСА_3 , проте ні технічного паспорта на житловий будинок, ні доказів наявності житлового будинку на даній земельній ділянці не надав, колегія суддів оцінює критично, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як зазначено у висновку від 29 березня 2019 року, підставою для його прийняття слугував лише лист від Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297, в якому повідомлялося, що позивач для оформлення дозволу на імміграцію зазначив адресу проживання в Україні, але не проживає за зазначеною адресою, а відтак в заяві про надання дозволу на імміграцію заявник зазначив свідомо неправдиві відомості.

Посилання на будь-які інші докази, які слугували підставою для висновку про подання позивачем свідомо неправдивих відомостей у даному висновку відсутні, а відтак в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України відповідач намагається обґрунтувати правомірність винесення оскаржуваного рішення тими доказами, які фактично не були покладені в основу його прийняття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідачем не надано належних доказів того, що відповідачем вживались будь-які дій з метою встановлення факту проживання позивача за наведеною в його заяві адресою, в тому числі щодо виходу за адресою місця проживання позивача, зазначеною ним у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україні, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивач не проживає за адресою АДРЕСА_3 , або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області від 12 березня 2019 року №72/2/26/4297.

Відтак, відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, ні в ході апеляційного розгляду справи належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 жовтня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.