Справа № 460/1104/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року№ 857/7546/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019 року у справі №460/1104/19 (суддя Борискін С.А., рішення ухвалене о 15/37 год, м.Рівне, повний текст складено 10 червня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області про стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області (далі РДА) в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток в розмірі 38456 грн за період вимушеного прогулу з 21, 22, 23, 26, 28.02.2018 та за період з 01.03. по 15.06.2018.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує, що у спірний період за який позивач вимагає стягнення середнього заробітку, остання була відсутня на службі без поважних причин, що відображено в табелі обліку використання робочого часу апарату РДА, як прогул. З огляду на це, відповідач не зобовязаний нараховувати позивачу заробітну плату. Також посилається на окремі судові рішення, які стосуються позивача, зокрема у справах №№817/1053/18, 1740/1823/18 про стягнення заробітної плати за вимушені прогули, в яких серед іншого, вказано те, що невихід позивача на службу не може бути способом захисту права на працю, оскільки не відповідає змісту порушеного права та засадам державної служби. Також апелянт не погоджувався із визначеним судом першої інстанції розрахунком розміру середнього заробітку позивача.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Розгляд справи провести без її участі.

Відповідач в судове засідання не надіслав свого представника, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовими рішеннями, що набрали законної сили встановлено, що 21, 22, 23, 26.02.2018 та у період з 28.02 по 15.06.2018, позивач не працювала і не отримувала заробіток вимушено, з вини РДА, то така має право на стягнення середнього заробітку, як особа, яка перебувала у такий період у службових відносинах з відповідачем.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням голови РДА «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1М.» від 27.03.2018 №35-к (далі Розпорядження №35-к) оголошено догану ОСОБА_1, начальнику відділу у справах сімї та молоді РДА (далі Посада) за вчинення дисциплінарного проступку, прогулу без поважних причин, який полягає у відсутності на службі без поважних причин 21, 22, 23, 26 лютого 2018 року (а.с.22).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року у справі №817/1053/18 (набрало законної сили 06.10.2018) визнано протиправним та скасовано Розпорядження №35-к (а.с.23-29).

Розпорядженням голови РДА «Про звільнення ОСОБА_1М.» від 15.06.2018 №58-к (далі Розпорядження №58-к) позивача звільнено з Посади за систематичні прогули без поважних причин з 28.02.2018 по 03.05.2018 (а.с.30-32).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2018 року у справі №1740/1823/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 травня 2019 року, визнано протиправним та скасовано Розпорядження №58-к, поновлено ОСОБА_1 на Посаді з 16.06.2018. Стягнуто з РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2018 по 21.12.2018 в сумі 62744,00 грн. В задоволенні позову в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8096,00 грн відмовлено (а.с.33-42, 92-99).

Вважаючи, що судовими рішеннями в даних справах підтверджується незабезпечення відповідачем права на працю та оплату праці, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За частинами першою, шостою та сьомою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу Законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Законом України «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За змістом частини другої статті 1 Закону №889-VIII державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо повязані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Частинами другою, третьою статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За змістом статті 7 цього ж Закону, державний службовець має право на: повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу; оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності тощо.

Частиною першою статті 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обовязків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовими рішеннями, про які вказувалось вище встановлено, що 21, 22, 23, 26 лютого 2018 року та у період з 28 лютого 2018 року по 15.06.2018, тобто по дату звільнення позивача відповідно до Розпорядження №58-к, позивач не працювала і не отримувала заробіток вимушено, з вини РДА.

Доказів добровільного нарахування та оплати відповідачем заробітної плати позивачу за вказаний період матеріали справи не місять, отже вказана особа має право на стягнення середнього заробітку, як така, що перебувала у спірний період у службових відносинах з відповідачем.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок).

Згідно з пунктом 1 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

З урахуванням наведених норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (абзац перший пункту 8 Порядку).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу працівника визначався судом першої інстанції на підставі уже встановлених переліченими вище судовими рішеннями відомостями про такий розмір, а тому суд відхиляє доводи скаржника про порушення судом першої інстанції наведених вимог Порядку щодо визначення середнього заробітку позивача у даній справі.

Крім того, обставини встановлені судовими рішеннями у справах, що набрали законної сили не підлягають доказуванню.

При цьому, доводи апелянта зводяться до висловлення ним незгоди із попередніми судовими рішеннями щодо ОСОБА_1, які набрали законної сили та у встановленому законом порядку були оскарженні відповідачем.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи із встановлених вище обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на час судового розгляду справи, не довів правомірність та обґрунтованість своїх дій, що стало підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини пятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 4 жовтня 2019 року.