Справа № 500/343/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/343/19

12 вересня 2019 року м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І. О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

за відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому в судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про:

- визнання протиправними дій членів комісії Козівської селищної ради в складі: голови комісії - Скобляка І.Р.-секретаря селищної ради, членів комісії: Мельник Т.В.-спеціаліста другої категорії селищної ради з земельних питань, ОСОБА_3 - спеціаліста селищної ради, Сватка В ОСОБА_4 -начальника відділу містобудування та архітектури, Вацлавського П.В. - техніка Козівського виробничого відділу Центру державного земельного кадастру, якими підписано акт комісії від 18.08.2015 р., та скасування даного акту;

- визнання протиправними дій депутатів Козівської селищної ради з приводу ухвалення рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 р., яким було затверджено акт від 18.08.2015 р. на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 р. та скасування даного рішення;

- визнання протиправними дій депутатів Козівської селищної ради з ухвалення рішення Козівської селищної ради від 18.03.2016 р., яким було відмовлено у задоволенні звернення ОСОБА_1 з приводу скасування рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 р., яким затверджено акт від 18.08.2015 р. на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 р. та скасування даного рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного суду з адміністративним позовом до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області в якому просить:

- визнання протиправними дій членів комісії Козівської селищної ради в складі: голови комісії - Скобляка І.Р.-секретаря селищної ради, членів комісії: Мельник Т.В.-спеціаліста другої категорії селищної ради з земельних питань, ОСОБА_3 - спеціаліста селищної ради, Сватка В ОСОБА_4 -начальника відділу містобудування та архітектури, Вацлавського П.В. - техніка Козівського виробничого відділу Центру державного земельного кадастру, якими підписано акт комісії від 18.08.2015 р., та скасування даного акту;

- визнання протиправними дій депутатів Козівської селищної ради з приводу ухвалення рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 р., яким було затверджено акт від 18.08.2015 р. на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 р. та скасування даного рішення;

- визнання протиправними дій депутатів Козівської селищної ради з ухвалення рішення Козівської селищної ради від 18.03.2016 р., яким було відмовлено у задоволенні звернення ОСОБА_1 з приводу скасування рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 р., яким затверджено акт від 18.08.2015 р. на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 р. та скасування даного рішення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що дії членів комісії Козівської селищної ради, якими підписано акт на предмет вивчення звернення громадянки ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 а від 31.07.2015 року вх.№535/3-06, від 18.08.2015 року, привели до грубого порушення його прав, шляхом винесення пропозиції комісії щодо поділу земельної ділянки, позбавивши його можливості користуватись приміщенням господарської будівлі, яка знаходиться на даній земельній ділянці. Вказаний акт було подано на розгляд сесії Козівської селищної ради, якою 24.09.2015 року були прийнято рішення №1511 про затвердження акту від 18.08.2015 року. Вважаючи таке рішення необґрунтованим та незаконним, позивачем 16.03.2016 року на розгляд сесії Козівської селищної ради подано заяву із проханням щодо скасування вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування №1511 від 24.09.2015 року. Рішенням сесії Козівської селищної ради від 18.03.2016 р. відмовлено у задоволенні заявленого позивачем прохання. Не погоджуючись із діями членів комісії Козівської селищної ради, які підписали акт від 18.08.2015 року та рішеннями Козівської селищної ради № 1511 від 24.09.2015 року та № 132 від 18.03.2016 року, позивач звернувся до суду для їх оскарження.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 року дану позовну заяву залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді від 25.02.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження на 18.03.2019 року.

У встановлений судом строк від позивача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, у відзиві відповідач зазначив, що діями членів комісії при складанні акту комісії від 18.08.2015 року та депутатами Козівської селищної ради при прийнятті рішень № 1511 від 24.09.2015 року та № 132 від 18.03.2016 року, не порушено жодних прав позивача, оскільки без погодження позивача жодних дій щодо розпорядження земельною ділянкою - не вчинено. Зокрема вказано, що актом комісії від 18.08.2015 року, було лише запропоновано варіант розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Також у відзиві зазначено, що акт комісії від 18.08.2015 року та рішення Козівської селищної ради № 1511 від 24.09.2015 року, яким затверджено даний акт - оскаржувався позивачем в Тернопільському окружному адміністративному суді (справа № 600/246/16), проте ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року позовну заяв ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 4, ч. 1, ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, повідомлено, що у порядку цивільного судочинства розглядалася справа №600/1242/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 В результаті розгляду цієї справи, Козівський районний суд Тернопільської області рішенням від 21.12.2015 року встановив порядок використання і розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_2 за варіантом запропонованим Козівською селищною радою згідно акту комісії від 18.08.2015 року та рішення Козівської селищної ради № 1511 від 24.09.2015 року. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 30.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 року. З огляду на зазначене, позовні вимоги вважають безпідставними, відповідно у їх задоволені просять відмовити.

Надавши до суду відповідь на вказаний вище відзив, позивач зазначив, що доводи, наведені відповідачем у відзиві не стосуються заявлених ним позовних вимог, оскільки у позові ставиться питання не про спір щодо користування земельною ділянкою, а щодо надання судом правової оцінки оспорюваним рішенням.

У судовому засіданні 18.03.2019 року, за клопотанням представника відповідача до розгляду справи залучено третю особу ОСОБА_2 .

08.05.2019 року від відповідача до суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву разом із якими, на підтвердження заперечень проти заявлених позовних вимог, подано додаткові документи.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримував у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, у судових засіданнях заперечуючи проти позову, пояснила, що не вбачає протиправності в діях членів комісії при складанні акту комісії від 18.08.2015 року, а також в діях депутатів при прийнятті рішень від 24.09.2015 року №1511, від 18.03.2016 року №132, оскільки члени комісії та депутати Козівської селищної ради діяли в межах повноважень, визначених Конституцією, Земельним кодексом України, законів України «Про місцеве самоврядування в України», «Про статус депутатів місцевих рад». Окрім цього, зазначила, що жодних прав позивача ними не порушено, оскільки вказані рішення мають суто рекомендаційний характер. У задоволені позову просила відмовити.

Вподальшому до суду від відповідача надійшов ряд заяв про розгляд справи без участі його представників.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечувала, зазначивши, що дії членів комісії при складанні акту комісії від 18.08.2015 року та дії депутатів при прийнятті рішень від 24.09.2015 року №1511, від 18.03.2016 року №132 вважає правомірними, такими, що були вже враховані судом при винесенні судами першої, апеляційної та касаційної інстанції відповідних рішень. Просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були подружжям.

31.07.2015 року Комісією Козівської селищної ради, до складу якої входили: голова комісії ОСОБА_5 та члени комісії ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , за наслідками проведеної роботи на місці розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , 18.08.2015 року складено акт вх.№535/3-06 на предмет вивчення звернення громадянки ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_2 .

Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалось учасниками процесу, дана комісія здійснювала заміри земельної ділянки в присутності позивача.

У вказаному вище акті від 18.08.2015 року, комісія запропонувала земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,12 га по АДРЕСА_2 , яка перебувала в користуванні ОСОБА_1 , розподілити згідно план-схеми, яка є в матеріалах справи, а саме:

- земельна ділянка площею 351,55 м. кв. - в спільне сумісне користування для спільного заїзду та обслуговування житлового і господарського будинків;

- гр. ОСОБА_2 земельна ділянка площею 416,93 м. кв. для обслуговування житлового будинку, господарської будівлі;

- гр. ОСОБА_1 земельна ділянка площею 430,38 м. кв. для обслуговування житлового будинку, господарської будівлі.

Окрім того, даний акт 24.09.2015 року розглянутий на сесії Козівської селищної ради.

За наслідками його розгляду прийнято рішення №1511 від 24.09.2015 року «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_2 ». Пунктом 2 вказаного рішення громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запропоновано розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_2 , згідно пропозицій комісії викладених у акті від 18.08.2015 року.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Козівського районного суду від 21.12.2015 року у справі №600/1242/15-ц позов ОСОБА_2 про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_2 Бордуляка, 2 площею 0,12 га в смт. Козова Тернопільської області, за варіантом встановленим комісією по вирішенню земельних спорів при Козівській селищній раді Тернопільської області, - задоволено, та встановлено порядок володіння, користування земельною ділянкою між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 відповідно до рішення Козівської селищної ради від 24.09.2015 року №1511.

Вищенаведене рішення Козівського районного суду від 21.12.2015 року - було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області 30.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.07.2016 року.

16.03.2016 року гр. ОСОБА_1 звернувся у Козівську селищну раду з проханням скасувати рішення Козівської селищної ради «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_2 » №1511 від 24.09.2015 року. Посилаючись на те, що в основу даного рішення було взято не підписаний жодним із членів комісії план-схема поділу земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

На сесії Козівської селищної ради 18.03.2016 року, розглянувши подану позивачем заяву, прийнято рішення №132, яким рішення Козівської селищної ради «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_2 » №1511 від 24.09.2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з діями членів комісії Козівської селищної ради, які підписали акт від 18.08.2015 року та рішеннями сесій Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року та №132 від 18.03.2016, позивач для їх оскарження звернувся до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України, до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах наданих їм повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності", до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст належать усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Положеннями п.п. а, в ч.1 ст. 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Статтею 158 Земельного кодексу України передбачено, що органи місцевого самоврядування мають повноваження щодо вирішення земельних спорів.

За змістом п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Пунктом 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як встановлено у ході судового розгляду, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_2 , збудованого за час перебування у шлюбі.

Рішенням Козівського районного суду від 27.04.2006 року між ними проведено реальний поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 . кожному виділено по 1/2 частині будинковолодіння.

Поділене судом між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,12 га по АДРЕСА_2 , виділеній їм для будівництва та обслуговування житлового будинку рішенням Козівської селищної ради від 14.03.1989 року №28.

У зв`язку із поділом вказаного будинку, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, необхідним для позивача і третьої особи стало проведення поділу даної земельної ділянки.

Оскільки дана земельна ділянка є комунальною власністю, ОСОБА_2 , для поділу та приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , 31.07.2015 року звернулась із заявою до Козівської селищної ради, щоб та, в силу повноважень, запропонувала сторонам варіант розподілу даної земельної ділянки, для її подальшої приватизації.

Для вирішення вказаної заяви, розпорядженням Козівського селищного голови від 06.08.2015 року №72 була створена комісія, яка працювала на місці розташування земельної ділянки, де 18.08.2015 року в присутності позивача, шляхом складення акту, запропонувала ОСОБА_2 і ОСОБА_1 провести розподіл земельної ділянки згідно плану-схеми, яка є в матеріалах справи, а саме: земельна ділянка площею 351,55 м. кв. - в спільне користування; площею 416,93 м. кв. - ОСОБА_2 ; площею 430,38 м. кв. - Бойко П ОСОБА_10 .

Акт на предмет вивчення звернення громадянки ОСОБА_2 від 18.08.2015 року, розглянутий на сесії Козівської селищної ради 24.09.2015 року.

За наслідками такого розгляду прийнято рішення №1511 від 24.09.2015 року, яким громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запропоновано розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_2 , згідно пропозицій комісії викладених у наведеному акті.

Отже, як видно із акту комісії від 18.08.2015 року та рішення «Про розгляд звернення ОСОБА_2 » №1511 від 24.09.2015 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - лише запропоновано варіант поділу земельної ділянки, без встановлення обов`язковості щодо застосування ними саме такого варіанту.

Відтак, суд приходить до висновку, що рішення Козівської селищної ради «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_2 » №1511 від 24.09.2015 року та акт комісії від 18.08.2015 року носять суто рекомендаційний характер, без встановлення жодних норм та обов`язків для сторін. Сторони мали право погодитись па пропозиції селищної ради, подавати свої пропозиції щодо розподілу земельної ділянки або замовити експерта в галузі земельних відносин.

Окрім того, Козівська селищна рада не приймала подальших остаточних рішень з приводу розподілу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Таке рішення, як видно з матеріалів справи, прийняв 21.12.2015 року Козівський районний суд Тернопільської області і воно було залишене без змін - після його перегляду як в апеляційному, так і в касаційному порядку.

Із врахуванням наведеного, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з ч.1 ст.55 Конституції України та п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч.1 ст. 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод.

Однак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом - є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу - на момент звернення до суду.

Наведене свідчить, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача саме на час звернення до суду.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року по справі №800/134/15.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ.

Так, зокрема, відповідно до положень пункту 25 рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (№63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які на момент звернення до суду не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов`язків, навіть і в тому випадку, якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов`язків при вчиненні таких дій.

У даному випадку суд встановив, що позивач звернувся із позовом, оскільки вважає, що дії членів комісії Козівської селищної ради: голови комісії ОСОБА_5 та членів комісії ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , якими підписано акт комісії від 18.08.2015 року, та дії депутатів Козівської селищної ради з приводу ухвалення рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, привели до грубого порушення його прав, шляхом винесення пропозиції комісії щодо поділу земельної ділянки, відповідно в такий спосіб позбавивши його можливості користуватись приміщенням господарської будівлі, яка знаходиться на даній земельній ділянці.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не надавав належних та допустимих доказів протиправності дій членів комісії по складанню акту.

Вказані дії не породжують для позивача жодних норм та обов`язків, відповідно не порушують його охоронювані законом права, свободи та інтереси.

Відтак, суд прийшов до висновку, що у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дій членів комісії Козівської селищної ради: голови комісії ОСОБА_5 та членів комісії ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , якими підписано акт комісії від 18.08.2015 року, та скасування даного акту, а також визнання протиправними дії депутатів Козівської селищної ради з приводу ухвалення рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, яким було затверджено акт від 18.08.2015 року, та скасування даного рішення, - слід відмовити.

Щодо заявленої позовної вимоги про визнання протиправними дій депутатів Козівської селищної ради з ухвалення рішення Козівської селищної ради від 18.03.2016 року, яким було відмовлено у задоволенні звернення ОСОБА_1 з приводу скасування рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, яким затверджено акт від 18.08.2015 року на предмет вивчення звернення ОСОБА_11 З ОСОБА_12 від 31.07.2015 року, та скасування зазначеного рішення, суд зазначає, що дії органів місцевого самоврядування щодо перегляду прийнятих ними рішень є суто дискреційними повноваженнями.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє.

У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, зазначається, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Посилання позивача стосовно не розгляду його звернення від 18.03.2016 року на засіданні постійної комісії, а також висновки щодо не підготовлення сесії, - є безпідставними, оскільки Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" не передбачено обов`язкового розгляду звернення на засіданні постійної комісії.

Окрім того, земельні питання є виключною компетенцією селищної ради відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Тому, із урахуванням наведеного зазначені повноваження - є дискреційними.

У відповідності з статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що дії та рішення органу місцевого самоврядування щодо оспорюваних вимог відповідають нормам законодавства.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В ході розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій членів комісії Козівської селищної ради в складі: голови комісії - Скобляка І.Р.-секретаря селищної ради, членів комісії: Мельник ОСОБА_13 В.-спеціаліста другої категорії селищної ради з земельних питань, ОСОБА_3 - спеціаліста селищної ради, Сватка В ОСОБА_4 -начальника відділу містобудування та архітектури, Вацлавського П.В. - техніка Козівського виробничого відділу Центру державного земельного кадастру, якими підписано акт комісії від 18.08.2015 року, та, не надано достатніх, належних та допустимих доказів на спростування інформації, яка зафіксована в даному акті.

Також позивачем у судових засіданнях не доведено, як протиправності дій депутатів Козівської селищної ради з приводу ухвалення рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, яким було затверджено акт від 18.08.2015 року на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 року, так і протиправності дій депутатів Козівської селищної ради з ухвалення рішення Козівської селищної ради від 18.03.2016 року, яким було відмовлено у задоволенні звернення ОСОБА_1 з приводу скасування рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, яким затверджено акт від 18.08.2015 року на предмет вивчення звернення ОСОБА_2 від 31.07.2015 року.

Згідно із частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечувалось і самим позивачем, звернувшись до суду із даним позовом, він не погоджується із діями працівників відповідача та його рішеннями, які були враховані судом при постановленні відповідного рішення, фактично, по суті, не погоджуючись із тим, що суд прийняв до уваги рішення Козівської селищної ради №1511 від 24.09.2015 року, та здійснив розподіл саме так, як була сформульована рекомендація Козівської селищної ради у даному рішенні, хоча, за твердженням позивача, міг здійснити розподіл інакше.

Однак, суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, якого прагне досягти позивач, - підміняє суть самого адміністративного судочинства і в жодному випадку - не може бути визнаний належним.

Несприйняття позивачем відповідного судового рішення, право на оскарження якого позивач реалізував, - не можуть бути підставою для визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке було враховане судом при розгляді конкретної справи.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов висновку, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області, третя особа - ОСОБА_2 , - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.