Справа № 520/8851/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2019 р. Справа № 520/8851/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Лозівського об`єднаного управління пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у невиплаті пенсійних виплат на адресу позивача ОСОБА_1 , за період з червня 2014 року включно, до серпня 2018 року включно.

- зобов`язати Лозівське об`єднане управління пенсійного фонду України в Харківській області, сплатити заборгованість по пенсійним виплатам на адресу ОСОБА_1 за період з червня 2014 року включно, до серпня 2018 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона є пенсіонером за віком. 27.06.2018 року вона взята на облік як внутрішньо переміщена особа. У зв`язку з отриманням даного статусу вона 02.07.2018 року звернулася до відповідача про отримання недоотриманих пенсійних виплат за період з червня 2014 року по липень 2018 року та продовження отримання соціальної допомоги у вигляді пенсії. Протоколом №44 від 18.07.2018 року їй було відновлено виплату пенсії з місяця звернення. Але перша виплата була отримана нею у вересні 2018 року. На її усний запит їй пояснили, що провести сплату заборгованості відповідач не має можливості, у зв`язку з тим, що для цього потрібне нормативне врегулювання. яке на даний час відсутне. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати йому пенсії протиправною.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі в порядку, передбаченому ст.263 КАС України, та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов. Цією ж ухвалою поновлено позивачеві пропущений строк звернення до суду та відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі № 520/8851/19.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Ухвалою суду від 04.10.2019 року було здійснено заміну відповідача - Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що у правовідносинах, з приводу яких подано позов, він діяв в межах своєї компетенції згідно з діючим законодавством, не порушуючи норм права, що діють в системі пенсійного забезпечення. Оскільки позивач у спірний період знаходилась на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Стаханові Луганської області, управлінням правомірно не нараховано та не виплачено пенсію за віком за період з 01.06.2014р. по 30.06.2018 року включно. Надалі нарахування та виплата пенсії позивачу здійснюється щомісяця. Крім того, відповідач зазначив, що сума невиплаченої позивачеві пенсії за період липень-серпень 2018 року було виплачено позивачу за її скаргою в серпні 2019 року в розмірі 3069,86 грн.

Відповідно до п.2 ч.1ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи заяв по суті справи, докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач - ОСОБА_1 , 1952 року народження, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 є пенсіонеркою, якій призначена пенсія за віком.

Позивач згідно довідки від 04.09.2018 року №, взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (далі - ВПО)

Листом від 04.10.2018 року №532/П-6 відповідач надав відповідь на запит позивача, в якому зазначено, що згідно з протоколом №44 від 18.07.2018 року комісія з питань призначення (відновлення) та здійснення контролю за проведенням соціальних виплат ВПО прийняла рішення відновити виплату пенсії з місяця звернення (з 01.07.2018р.) Після надходження протоколу засідання комісії пенсію було поновлено з 01.07.2018 та було виплачено у вересні 1534 грн. 93 коп. Пенсію з 01.07.2018 по 31.08.2018 нараховано в сумі 3069 грн. 86 коп. та буде виплачено за умови фінансування.

Згідно матеріалів справи, позивачу за її скаргою було здійснено виплату відповідачем пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 в сумі 3069 грн. 86 коп.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними нормами чинного законодавства.

Статтею 49 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-VI (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону № 1058, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058, яка визначає сферу його дії, передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що в рамках даної справи право позивача на отримання пенсії за період з 01.06.2014р. по 30.06.2018р. не є спірним. Відповідачем факт наявності заборгованості перед позивачем по виплаті пенсії не заперечується та підтверджується доводами, наданими відповідачем у відзиві на позов.

Пенсія за вказаний період не виплачена відповідачем з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 № 365" (далі - постанова КМУ №335)

З цього приводу суд зазначає, що постановою КМУ №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженому зазначеною постановою, викладено в наступній редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України".

Вказана норма пункту 15 Порядку не надає підстав для нарахування або не нарахування соціальних виплат. Вона визначає лише одну підставу обліку соціальних виплат "як/ не виплачені за минулий період".

Більш того, згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження № К/9901/3256/17), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що станом на момент розгляду справи, відповідного порядку Кабінетом Міністрів України не розроблено. При цьому відповідно до ч.4 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За змістом конституційних норм прямої дії (ст.ст.113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що в преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України" на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню. Закон - це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що зміни до Закону № 1058 з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не вносились.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім того, суд звертає увагу на те, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Факт невиплати страхових виплат за період з 01.06.2014 по 30.06.2018 відповідачем фактично підтверджується, доказів того, що відповідачем було нараховано та виплачено позивачу пенсії за минулий період, відповідачем не надано.

Крім того, суд зазначає, що відповідач в спірних відносинах уособлює державу, яка взяла на себе обов`язок здійснювати соціальні страхові виплати.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсії передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим "існуючого майна".

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39).

Крім того, у Рішенні від 09.07.2007 N 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Суд зазначає, що невиплата пенсії позивачу за вказаний період через відсутність розробленого Кабінетом Міністрів України порядку не відповідає критеріям правомірності дій суб`єкта владних повноважень, визначених ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача виплатити заборгованість пенсії за вказаний період.

Відповідно до ст.9, ст.77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, враховуючи сплату відповідачем позивачу заборгованості по пенсії за період з 01.07.2018 по 31.08.2018, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача виплатити заборгованість пенсії за період з 01.06.2014 по 30.06.2018.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2019 року відстрочено позивачеві сплату судового збору до ухвалення рішення по даній справі.

З огляду на прийняте судом рішення, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-11, 14, 139, 243-246, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.06.2014 року по 30.06.2018 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області ( , 61022, Харківська обл., місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов.) виплатити ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) заборгованість по пенсійним виплатам за період з 01.06.2014 року по 30.06.2018 року включно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA6026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.