Справа № 540/507/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/507/19
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

Дата і місце ухвалення 19.07.2019р., м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Олешківської міської ради про стягнення компенсації за не використану відпустку та середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

18.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Олешківської міської ради, та після уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Олешківської міської ради щодо непроведення з 19.09.2018 року обов`язкового нарахування належної при звільненні суми компенсації за невикористані дні відпустки за період з 30.06.2016 року по 23.08.2017 року;

- визнати протиправною з 19.09.2018 року бездіяльність виконавчого комітету Олешківської міської ради щодо несплати суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 30.06.2016 року по 23.08.2017 року;

- стягнути з виконавчого комітету Олешківської міської ради компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 30.06.2015 року по 23.08.2017 року в сумі 9467,85 грн.;

- стягнути з виконавчого комітету Олешківської міської ради середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2018 року по день винесення судом рішення по справі (сума станом на день звернення до суду (08.06.2019 року) складає 176207,84 грн.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року частково задоволено клопотання виконавчого комітету Олешківської міської ради та залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.09.2019 року по день винесення судом рішення по справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що у своєму рішенні від 22.02.2012 року Конституційний Суд України вказував на те, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З огляду на зазначене, апелянт вважає, що висновок суду про пропуск ним строку звернення до суду суперечить вищенаведеному рішенню Конституційного Суду України, оскільки з ним фактично не розрахувались.

Апелянт посилався на те, що аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові "Про практику застосування судами законодавства про працю". Так, Верховний Суд України зазначив, що суд, установивши, під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Апелянт вважає, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом грубо порушено норми процесуального права, оскільки на день її постановлення суд не мав відомостей про факт затримки чи не затримки розрахунку при звільненні.

Зважаючи на викладене, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року та прийняття нового рішення про стягнення з відповідача заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.09.2018 року по день винесення рішення по справі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягав на необхідності застосування до спірних правовідносин тримісячного строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що є підставою для залишення позову без розгляду у разі виявлення вказаних обставин після відкриття провадження у справі. На підставі викладеного, відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням 26 позачергової сесії Олешківської міської ради Херсонської області від 23.08.2017 року позивачу було висловлено недовіру та звільнено з посади першого заступника міського голови.

12.09.2019 року ОСОБА_1 була направлена голові Олешківської міської ради вимога про проведення розрахунків при звільненні, яку відповідач отримав 18.09.2018 року.

У вказаній вимозі позивач вимагав від роботодавця сплати на його користь всіх належних йому сум заробітної плати за період з 30.06.2016 року по день звільнення та компенсаційні виплати за невикористані відпустки.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що на день його звільнення ним не використано 48 днів щорічної відпустки. Під час звільнення відповідачем не нараховано та не сплачено на його користь належної йому заробітної плати та компенсації за дні невикористаної відпустки. В подальшому заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 11 967 грн. та 87 702 грн. була сплачена на його користь, однак, позивач вважав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо несплати належної йому компенсації при звільненні за дні невикористаної відпустки.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки. Відповідач посилався на те, що суми грошових компенсацій у разі невикористаних відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України, на такі компенсації не нараховується єдиний внесок, а тому вони не відносяться до заробітної плати.

З огляду на зазначене відповідач посилався на те, що у разі звернення до суду з позовом про стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку, повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Також відповідач посилався на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, відповідач не погодився з кількістю днів щорічної відпустки, невикористаної позивачем, та зазначив, що 30.06.2016 року на підставі рішення міської ради № 128 "Про звільнення ОСОБА_1 " з ним було проведено розрахунок при звільненні, в тому числі і була виплачена компенсація за невикористану відпустку 13 днів у сумі 3163,40 грн.

Залишаючи без розгляду частину позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.09.2018 року по день винесення судом рішення по справі, суд першої інстанції посилався на те, що для звернення до суду з такими вимогами встановлено тримісячний строк.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторонами по справі не заперечується, що виконавчий комітет Олешківської міської ради при звільненні позивача не здійснив повну сплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, відповідачем не заперечувалось, що ним не здійснено виплату позивачу компенсації за не використану відпустку за період з 30.06.2016 року по 23.08.2017 року, а саме, за 35 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

При цьому, сторонами по справі не заперечувалось, що ані на день звернення позивача з даним адміністративним позовом, ані на момент винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали суду виплата вказаних компенсаційних сум відповідачем проведена так і не була.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наведені правові положення статей КЗпП України встановлюють гарантії для звільнених працівників на отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для таких осіб, а також стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній адміністративній справі є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну відпустку та стягнення у зв`язку із цим середнього заробітку за час затримки розрахунку по день винесення рішення суду, з огляду на те, що день фактичного розрахунку не настав на час звернення позивача з даним адміністративним позовом.

В поданому відзиві на позовну заяву відповідач наголошував на пропущенні позивачем строку звернення до суду. Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 зазначеної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

З огляду на все вище зазначене, колегія суддів доходить до висновку, що чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, у своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що датою, з якої позивач має дізнатися про порушення своїх трудових прав, є дата отримання ним нарахованих сум, а тому саме з цього моменту підлягає обчисленню тримісячний строк звернення до суду.

В даному випадку на момент звернення позивача до суду з адміністративним позовом, виплата відповідачем компенсації за невикористану відпустку проведена не була, тобто остаточний фактичний розрахунок з позивачем проведений не був.

Зазначене виключає можливість суду робити висновок про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що компенсація, яку просить стягнути позивач, а саме - середня заробітна плати за час затримки розрахунку при звільненні - не є складовою заробітної плати. Складовою заробітної плати позивача є компенсація за невикористані дні відпустки.

При цьому, слід зазначити, що офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, зокрема, тлумачення щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та початку його перебігу, надавалось Конституційним Судом України саме у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, висновки якого і враховуються колегією суддів при розгляді даної справи.

Колегія суддів зазначає, що стаття 117 КЗпП України встановлює саме відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні особи.

У своєму рішенні від 25 червня 2019 року у справі №440/305/19 Верховний Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та на нього слід розповсюджувати та надавати оцінку поважності пропуску строку звернення до суду.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права ще до дня фактичного розрахунку з ним, у колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції стосовно пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, та, відповідно, наявності підстав для залишення позову в цій частині без розгляду.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи той факт, що судом першої інстанції, постановлено ухвалу про залишення частини позовних вимог без розгляду з порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала в цій частині є незаконною та підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 236, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.09.2018 року по день винесення судом рішення по справі - скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.10.2019 року.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук