Справа № 540/1673/19
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1673/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Попова В.Ф.,

секретар: Рябчич А.М.,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Діденко А.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся в суд із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (далі - УДМС або відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 13.05.2019 року УДМС щодо громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування дозволу на імміграцію;

- зобов`язати УДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 14.08.2019 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Призначено судове засідання на 10.09.2019 року.

10.09.2019 року за клопотанням представника позивача розгляд справи було перенесено на 01.10.2019 року.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Зазначали, що оскаржуване рішення, яким ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію, є безпідставним та таким, що порушує його права, адже за час перебування на території України позивач двічі одружувався, має двох дітей. Крім того, позивач неодноразово перетинав державний кордон України і жодного разу не виникало питань щодо законності його перебування на території України.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що оскаржуване рішення прийнято на законних підставах та скасуванню не підлягає, оскільки позивач ще у 02.11.2011 році здійснив в`їзд на територію України без оформлення довгострокової візи, що є порушенням Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Заслухавши позиції сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Позивач, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Таджикистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Таджикистан, перебував в Україні на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_11 , виданої 13.01.2012 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області (термін дії до 13.01.2013 р.).

21.01.2013 року позивач звернувся до Комсомольського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як особі, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки (дружина заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане міським відділом ДРАЦС ГУЮ у Херсонській області від 16.10.2010 року.

14.05.2013 року рішенням УДМС ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

03.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Комсомольського РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання.

05.12.2013 року позивачу було видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 .

05.02.2019 року до УДМС надійшов запит Автозаводського РВ у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області стосовно перевірки законності видачі ОСОБА_1 дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку зі зверненням останнього з питанням набуття громадянства України, відповідно до Угоди між Україною та Республікою Таджикистан про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України, які постійно проживають в Республіці Таджикистан, і громадянами Республіки Таджикистан, які постійно проживають в Україні.

В ході проведення службових перевірок УДМС встановлено, що ОСОБА_1 в`їхав на територію України 02.11.2011 року через КПП "Конотоп" (про що свідчать штампи напрямку "в`їзд" у його паспортному документі серії НОМЕР_6 від 07.08.2015 року та адресному листку вибуття, на підставі яких заявнику було видано посвідку на тимчасове проживання) без оформлення довгострокової візи.

Відповідно до письмових пояснень позивача від 06.03.2019 року та копій документів долучених ним до адміністративного позову встановлено, що у 2015 році він розлучився з ОСОБА_4 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 11.09.2015 року.

31.08.2016 року позивач одружився вдруге з ОСОБА_5 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 , видане Кременчуцьким МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 31.08.2016 року) та станом на теперішній час має двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 Діти позивача є уродженцями та громадянами України.

13.05.2019 року УДМС прийнято рішення про скасування позивачеві дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 5 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію".

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 7 червня 2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-III, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України "Про імміграцію".

Так, визначення імміграції міститься у статті 1 вищевказаного Закону та означає прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в`їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону №2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу надано дозвіл на імміграцію 14.05.2013 року та видано посвідку на постійне проживання в Україні, однак 13.05.2019 року оскаржуваним рішенням вказаний дозвіл скасований.

Оскаржуване рішення прийнято на підставі пункту 5 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" відповідно до якого, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.

Разом з тим, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь - яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, відповідно до відміток у паспорті позивача, останній неодноразово перетинав кордон держави Україна, зокрема у 2015, 2016 та 2018 роках, жодних зауважень щодо законності перетину кордону у Контролюючих органів не виникало.

Суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями ст. 12 Закону №2491-III передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення.

Така конструкція норми ст. 12 Закону №2491-III дозволяє суб`єкту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію об`єктивно оцінити обставини, що є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

У справі, яка розглядається, відповідач прийняв оскаржуване рішення формально і без дотримання необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто не пропорційно. Доказом зазначеного є відсутність у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан аналізу обставин, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію.

Окрім цього, суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону.

Крім того, судом встановлено, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживає його дружина, діти, які народилися на території України, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_8 та НОМЕР_9 .

Суд звертає увагу, що з моменту надання дозволу на імміграцію позивачеві 14.05.2013 року до дати його скасування 13.05.2019 р., минуло майже шість років, за цей великий проміжок часу позивач встиг створити стійкі соціальні зв`язки, а державні органи не мали до нього жодних зауважень, тому виявлений у 2019 році факт відсутності візи у документах позивача при перетині кордону у 2011 році не може бути підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Так, Європейський суд з прав людині у постанові по справі "Бігаєва проти Греції" [BIGAEVA C. GRECE] від 28.05.2009 у пунктах 30, 31, 35 зауважив, що ст. 8 Конвенції по суті має на меті захистити індивіда від свавільного втручання органів державної влади у здійснення ним своїх прав. Згідно передбаченим пунктом 2 статті 8 Конвенції умов таке втручання повинно бути «передбачено законом» і виправдано необхідністю досягнення законної мети або цілей. З урахуванням вищевикладених міркувань Європейський Суд вважає, що в діях компетентних органів влади не було достатньої послідовності і поваги до особистості та професійного життя заявниці і що держава-відповідач також порушило цими діями право заявниці на повагу її приватного життя за змістом положень статті 8 Конвенції.

Суд вважає, що ситуація яка є предметом розгляду у цій справі по суті є схожою із тією, яку розглядав Європейський Суд у справі "Бігаєва проти Греції", адже дозволивши позивачеві перетнути у 2011 році кордон, не звернувши увагу на відсутність візи, Держава надала позивачеві можливість налагодити певні соціальні зв`язки, і тільки через шість років, встановивши відсутність візи, вирішено скасувати позивачеві дозвіл на імміграцію, чим створити йому труднощі у його приватному житті.

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується із позивачем та його представником та вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позов у цій частині задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання УДМС повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає про те, що дана вимога задоволенню не підлягає, адже внаслідок скасування оскаржуваного рішення, права позивача будуть повністю відновлені.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позивачем при подачі цього позову сплачено за дві вимоги немайнового характеру 1536,80 грн, у зв`язку із задоволенням тільки однієї, стягненню підлягає сума у розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 139, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 13.05.2019 року про скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (, місцезнаходження: вул. Перекопська, 168, м. Херсон, 73036) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Республіка Таджикистан № НОМЕР_10 Тип Р , код TJK, виданого 02.04.2015 ВМВС в Дж . Расулов, місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.).

У задоволення решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04 жовтня 2019 р.

Суддя Попов В.Ф.

кат. 102090000