Справа № 640/12063/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 жовтня 2019 року № 640/12063/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу

за позовомГромадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1
до проДержавної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області визнання протиправним та скасування наказу від 03.05.2019р., зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач-1) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач-2) про визнання протиправним та скасування наказу від 03.05.2019р. №133 ДМС України в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 22.12.2004р. громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 та зобов'язання відповідача - 2 здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу.

Ухвалою суду від 16 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття оскаржуваного наказу в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 22.12.2004р. громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

09 серпня 2019 року представником відповідачів через канцелярію суду подано відзив на позов, згідно якого проти задоволення позовних вимог заперечують повністю з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 22 грудня 2004 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3 громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 у 2004 році закінчив середню загальноосвітню школу №43 в м. Києві, а згідно атестату серії НОМЕР_4 позивач у 2006 році закінчив Технічний ліцей Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».

Як вбачається з копії трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи, останній з 16.11.2012р. по теперішній час працює в Україні.

В лютому 2019 року громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку з досягненням 25-ти річного віку.

Відповідно до Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянам Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., затвердженого начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 27.02.2019р., його разом з матеріалами справи про видачу посвідок на постійне проживання надіслати до ДМС України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення щодо видачі посвідки на постійне проживання та визнанню її недійсною.

Згідно з Висновком, перевіркою матеріалів справи №106736 встановлено, що мати позивача громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулась до УГІРФО ГУМВС України в м. Києві з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання. При зверненні заявниця надала Диплом про те, що вона в період з 1981 по 1985 роках навчалась в Харківському державному інституті культури (диплом НОМЕР_5).

Керівництвом УГП та ІС ГУ МВС України в м. Києві 03.06.2003 на підставі заяви вказаної іноземки було прийнято рішення щодо документування її посвідкою на постійне проживання, відповідно до абзацу четвертого пункту розділу V «Прикінцеві положення» Закону.

Так, відповідно до вказаної норми Закону такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні, та звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом і з заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Закон України «Про імміграцію» набув чинності 07.08.2001.

На сьогодні відповідних чинних норм законодавства України строк визначений абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень" Закону, не продовжено.

Одночасно слід зазначити, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії.

Таким чином з відповідною заявою громадянам СРВ необхідно було звернутися до 07 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року, іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений частиною другою та третьою статті Закону України «Про імміграцію». Вимоги до документів, необхідних для отримання дозволу на імміграцію та їх перелік, визначений статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Враховуючи, що громадянка СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, по перше прибула на навчання по Угоді між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від квітня 1981 року та навчалася в Харківському державному інституті культури, по-друге, звернувся з питанням видачі посвідки на постійне проживання 27.05.2003, у неї були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону. Інформація про наявність будь-яких інших підстав для отримання посвідки на постійне проживання або оформлення дозволу на імміграцію у справі громадянки СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дітям відсутня. У зв'язку з цим рішення від 03.03.2003 року про оформлення посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_2 прийнято з порушення і вимог законодавства.

Пунктом 9 наказу ДМС України від 03.05.2019р. №133 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» на підставі висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 27.02.2019р. стосовно громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2, видану УГІРФО ГУМВС України в м. Києві 22.12.2004р., а також начальникові ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області забезпечено вилучення зазначеної посвідки.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням в частині, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

При вирішенні даної справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно зі статтею 16 цього Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України "Про імміграцію", в редакції чинній станом на грудень 2004 року, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Так, 07 липня 2001 року вказаний Закон опубліковано у виданні "Урядовий кур'єр" № 119.

Відповідно до пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 липня 2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867, рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ.

Враховуючи, що Закон України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ опубліковано 07 липня 2001 року у виданні "Урядовий кур'єр" № 119, отже цей Закон набув чинності 07 серпня 2001 року.

Матеріалами справи підтверджується, що мати позивача у 1981 році прибула до України з метою навчання, навчалась в Харківському державному інституті культури. Із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянка СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася 27 травня 2003 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році відповідачем була проведена перевірка законності залишення її на постійне проживання на території України.

При цьому відповідач керувався пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення "Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем виявлено не було та надано позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2019р. у справі №820/1863/17.

Отже, з урахуванням вищевикладеного наказ від 03 травня 2019 року №133 в частині пункту 9 з підпунктами 9.1, 9.2, що стосуються громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 прийнято Державною міграційною службою України не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України; не обґрунтовано; з порушенням процедури його прийняття, а тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

У зв'язку з тим, що судом визнано протиправним наказ ДМС України від 03 травня 2019 року №133 в частині пункту 9 з підпунктами 9.1, 9.2, що стосуються громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача - 2 здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням норм ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80грн., а саме: 768,40грн. з бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України та 768,40грн. з бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) від 03 травня 2019 року №133 в частині пункту 9 з підпунктами 9.1, 9.2, що стосуються громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

Зобов'язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (м. Київ, 02152, вул. Березняківська, 4-А, ) здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1).

Присудити на користь громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_1) здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40грн. з бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) та у розмірі 768,40грн. з бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області(м. Київ, 02152, вул. Березняківська, 4-А, ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін