Справа № 320/6508/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6508/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лиска І.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Степанюка А.Г.,

Беспалова О.О.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2,

від відповідача: Капшан Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до КЗпП України про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просив суд:

- стягнути заборгованість на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час проведення з ним розрахунку при звільненні у лютому 2014 року, відповідачем не було виплачено йому одноразову грошову допомогу. Водночас, на виконання судового рішення, у грудні 2014 відповідач здійснив відповідну виплату. За наведених обставин, позивач стверджує, що відповідачем не було своєчасно виплачено йому всіх сум, що належали йому на момент звільнення, що свідчить про порушення його ( ОСОБА_1 ) законних праві та інтересів, у тому числі і майнових, а тому існують підстави для притягнення відповідача до відповідальності шляхом зобов`язання виплатити (стягнення) йому (позивачу) компенсацію за затримку виплати одноразової грошової допомоги.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуально права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує про те, що стягнена за судовим рішенням сума одноразового грошового забезпечення має разовий характер, а тому відповідно до вимог чинного законодавства не підлягає індексації. На переконання відповідача, компенсації підлягають грошові доходи із сумою індексації, які отримують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру.

Апелянт також звертає увагу суду, що на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюються.

Крім того, відповідач вважає, що на спірні правовідносини (трудовий спір) поширюється строк звернення до суду встановлений ст. 233 КЗпП України, який позивачем у даному випадку був пропущений, що у свою чергу, є підставою для залишення позову без розгляду.

На переконання апелянта, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки позивач перебував у відносинах публічної служби з Міністерством оборони України, а не відповідачем. При цьому, зауважує, що саме за вказаних обставин одноразова грошова допомога не була своєчасно нарахована позивачу. Тобто, наведене свідчить, що у діях Державне підприємство обслуговування повітряного руху України відсутній юридичний склад правопорушення, а тому відповідно відсутні правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності.

За наведених обставин, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Позивачем письмового відзиву до суду подано не було. Водночас, у судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено обставини справи із наданням їм належної правової оцінки у відповідності до норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права та у зв`язку з чим прийнято законне та обґрунтоване рішення. З огляду на зазначене, представник позивача просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник апелянта (відповідача) у судовому засіданні просив вимоги апеляційної скарги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у скарзі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року було зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби передбаченому ч.2 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991.

При цьому, у вказаному рішенні судом було встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 5 серпня 1982 року по 21 лютого 2014 року, що підтверджується витягом із послужного списку.

На виконання наказу Міністра Оборони України від 8 грудня 1999 року №704, ОСОБА_1 був відряджений із залишенням на військовій службі до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства транспорту і зв`язку України із залишенням на військовій службі на підставі Указу Президента України від 25.10.2007 року №1020, Постанов Кабінету міністрів України від 20.06.2003 року №933, від 19.07.1999 року №1281 про відрядження в установленому порядку військовослужбовців Збройних сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України міністерства транспорту і зв`язку України, що підтверджується Довідкою від 18.02.2014 року №1.6.40-8 Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України.

На підставі наказу Міністра оборони України №26 від 03.02.2014 року, Наказом генерального директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014року №91/о, Наказом регіонального структурного підрозділу Київського районного центру "Київцентраеро" ДП "Украерорух" №102/0 від 21.02.2014 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас з посади старшого штурмана (старшого диспетчера з руху літаків РПС "Київцентраеро" у військовому званні майора провідного інженера відділу організації експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження Державного підприємства обслуговування повітряного руху України відповідно до пункту "б" частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).

Позивач звернувся до Міністерства оборони України з вимогами виплатити належну суму одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби, на що позивач отримав відповідь №248/3/9/1/208 від 02.04.2014 року, у якій повідомлялось, що враховуючи положення п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби повинно здійснювати ДП "Украерорух".

Позивач, також, звернувся з листом до ДП "Украерорух" з вимогою здійснити виплату одноразової грошової допомоги.

Листом від 23.03.2014 року №1.24-8 Державне підприємство обслуговування повітряного руху України повідомило позивача ОСОБА_1 про те, що відповідно до вимог ч.4 ст.9 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких Інших осіб" та пункту 4 частини 2 статті 15 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виплата одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби має виплачуватись за рахунок коштів державного бюджету, призначених для утримання Збройних Сил України. ДП „Украаерорух" не отримує кошти з державного бюджету України і тому не може здійснювати виплату зазначеної грошової допомоги.

Приймаючи рішення про зобов`язання ДП „Украаерорух" виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби Київський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення та згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333, видатки на її виплату здійснюються за кодом «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Таким чином, оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до Підприємства, здійснюється за рахунок коштів цього підприємства, то виплата одноразової грошової допомоги зазначеним військовослужбовцям при звільненні зі служби також здійснюється за рахунок коштів Підприємства.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У подальшому, як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, на виконання зазначеного судового рішення (постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року у справі № 810/2981/14) відповідач 30 грудня 2014 здійснив виплату грошової допомоги позивачу в розмірі 192665 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку територіального відокремленого без балансового відділення ПАТ "Державний ощадний банк України" № 10026/045.

Водночас, позивач вважаючи, що внаслідок несвоєчасної виплати всіх належних йому сум при звільненні, а саме з затримкою на 10,3 місяців (оскільки він був звільнений з підприємства 20 лютого 2014 року, а виплата була здійснена підприємством 30 грудня 2014 року) відповідач порушив його законні права та інтереси, ОСОБА_1 07 вересня 2018 звернувся до відповідача з заявою про виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029,00 грн..

Розглянувши вказане звернення, відповідач листом від 09 жовтня 2018 № 1-26.2-4803 повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати йому відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України та разом з цим, посилаючись на п.2 ППВСУ від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення відповідних спорів не поширюються на військовослужбовців.

Не погоджуючись з даною відповіддю позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції за результатом розгляду даного спору дійшов висновку про наявність, передбачених чинним законодавством, обставин для стягнення заборгованості на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029,00 грн.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено судом спірні правовідносини виникли внаслідок того, що позивач звільнений з військової служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 31 рік 05 місяців на підставі наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014 року № 91/о, проте, фактичний розрахунок (виплату одноразової грошової допомоги) проведено відповідачем лише 30 грудня 2014 року.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Водночас, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за загальним правилом та сталої судової практики пріоритетними є норми спеціального законодавства, проте, у випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини - слід застосовувати трудове законодавство.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що законодавець у цій статті вжив словосполучення "всіх сум, що належать йому від підприємства". У контексті цієї адміністративної справи це означає, що при звільненні повинна бути одночасно виплачена і одноразова грошова допомога.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

З огляду на зазначене та враховуючи, що позивачу не було своєчасно виплачено відповідачем всіх належних йому сум при звільнені, а саме: одноразової грошової допомоги, (яка була виплачена останньому майже через рік на виконання судового рішення) колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів не приймає посилання апелянта на ту обставину, що відповідна одноразова грошова допомога ДП "Украерорух" позивачу взагалі не нараховувалась, оскільки рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2018 року було встановлено обов`язок вказаного підприємства щодо нарахування та виплати позивачу відповідних сум. Тобто, невиконання відповідного обов`язку відповідачем не може слугувати поважною причиною для звільнення від відповідальності за несвоєчасний розрахунок з позивачем у повному обсязі при звільненні.

Також, судова колегія вважає безпідставними посилання апелянта, що даний спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, оскільки ДП "Украерорух" не є суб`єктом владних повноважень. З даного приводу, суд зазначає, як було встановлено у ході розгляду даної справи Наказом Міністра Оборони України від 8 грудня 1999 року №704, ОСОБА_1 був відряджений до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі. У свою чергу, військова служба, згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, є публічною службою. За таких обставин колегія суддів зазначає, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Щодо доводів апелянта про попуск позивачем строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України, то колегія суддів також не приймає ці твердження відповідача до уваги, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для поновлення позивачу відповідного строку у зв`язку з пропуском останнього з поважних причин.

Разом з цим, судова колегія враховує, що відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати йому відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України лише листом від 09 жовтня 2018 року, а до суду позивач звернувся з даним позовом 03 грудня 2018 року, тобто в межах строку на звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не наведено достатніх правових підстав для звільнення його від відповідальності за не несвоєчасне виконання покладених на нього обов`язків, а саме: виплати у день звільнення позивача всіх належних йому від установи сум при звільненні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача відповідних сум відшкодування, пов`язаного із затримкою розрахунку з позивачем при звільненні.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді А.Г. Степанюк

О.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07 жовтня 2019 року