Справа № 420/5702/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5702/18
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Запорожана Д.В.,

при секретарі Чугунові С.О.,

за участю представника апелянта-адвоката Портної У.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача-адвоката Чебаненко А.М. та представника відповідача Мельник Д.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 18.01.2019р.) по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, 3-ї особи Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01.11.2018 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4 , звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР, в якому просила суд:

- визнати протиправним рішення відповідача від 05.10.2018 року про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 ,

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг ОМР здійснити реєстрацію місця проживання її малолітнього сина - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 05.10.2018 року відповідач, посилаючись на відсутність письмової згоди батька, протиправно відмовив їй у реєстрації місця проживання її малолітньої дитини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 - задоволено повністю. Визнано протиправним рішення Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 05.10.2018 року про відмову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у реєстрації місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг ОМР здійснити реєстрацію місця проживання малолітнього сина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_3 20.05.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 року та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду та зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг ОМР зняти з реєстрації місця проживання його малолітнього сина ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Департамент надання адміністративних послуг ОМР рішення суду 1-ї інстанції від 18.01.2019р. в апеляційному порядку не оскаржив та не надав на апеляційну скаргу ОСОБА_3 письмовий відзив.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2019 року до участі у справі в якості 3-ї особи залучено Службу у справах дітей Одеської міськради.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта - адвокат Портна У.О. підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.

Позивач ОСОБА_1 та її представник-адвокат Чебаненко А.М. в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу не визнали та, в свою чергу, мотивовано наполягали на залишенні її без задоволення.

Представник відповідача - Департаменту надання адміністративних послуг ОМР Мельник Д.В. в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу частково підтримала, але, при цьому, одночасно фактично визнала позовні вимоги ОСОБА_1 , погодившись з помилковістю (протиправністю) рішення Департаменту від 05.10.2018р. про відмову позивачці у реєстрації місця проживання її малолітнього сина.

Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей Одеської міськради в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився та надав письмовий відзив, в якому, діючи виключно в інтересах малолітньої дитини, та посилаючись на наявність усіх законних підстав для її реєстрації у спірній квартирі, категорично не визнав апеляційну скаргу ОСОБА_3 та наполягав на залишенні її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

30.04.2015 року між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було укладено шлюб, про що Відділом ДРАЦС у Київському районі Реєстраційної служби Одеського МУЮ 30.04.2015 року складено відповідний актовий запис №642 та видано свідоцтво про шлюб.

20.08.2015 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить її чоловіку ОСОБА_3 на праві власності, згідно договору дарування від 23.01.2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_4 , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 26.09.2016 року складено відповідний актовий запис №8943 та видано свідоцтво про народження.

05.10.2018 року позивач звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР із заявою про реєстрацію місця проживання її малолітнього сина - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Однак, відповідачем, у той же день, т.б. 05.10.2018 року, було відмовлено їй у реєстрації місця проживання її малолітнього сина у зв`язку із не поданням нею необхідних документів, а саме - письмової згоди батька на реєстрацію місця проживання дитини.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивачка звернулась до окружного суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності законних підстав для проведення реєстрації місця проживання дитини без згоди батька, а також, відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, та з урахуванням факту визнання представником відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції даного позову, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

А як видно зі змісту положень ст.51 Конституції України, кожен з подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Так, спірні правовідносини безпосередньо врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІУ від 11.12.2003р., Сімейним Кодексом України та затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207 «Правилами реєстрації місця проживання».

Як слідує зі змісту положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІУ, «місце проживання» - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а «реєстрація» - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла із подальшим внесенням відповідної інформації до ЄДДР в установленому КМУ порядку.

Як вбачається з приписів ст.6 вказаного вище Закону України №1382-ІУ, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30-ти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом 3 (трьох) місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюєтся за згодою інших законних представників.

Аналогічні положення щодо обов`язку батьків зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом 3-х місяців з дня державної реєстрації її народження містяться і в п.5 «Правил реєстрації місця проживання» (затв. Постановою КМУ від 02.03.2016р. №207).

Разом з тим, як встановлено апеляційним судом, батьки малолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (апелянт), в порушення зазначених вище вимог діючого законодавства, протягом 3-х місяців з дня державної реєстрації його народження, його місце проживання у цій спірній квартирі не зареєстрували.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що в цьому порушенні вимог ст.6 Закону №1382-ІУ вона звинувачує свого колишнього чоловіка - ОСОБА_3 , як власника та основного квартиронаймача спірної квартири, який, в свою чергу, з надуманих причин не бажав реєструвати свого сина у своєму приватному житловому приміщенні.

Як визначено ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 (десяти) років, визначається за згодою батьків.

З матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що малолітній ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з моменту свого народження і до цього часу фактично проживає (без реєстрації) разом із своїми батьками у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, згідно пп.6 п.18 «Правил реєстрації місця проживання» АДРЕСА_3 , у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Але, при цьому слід звернути увагу на те, що це правило дійсне лише тільки у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами.

Якщо ж батьки малолітньої дитини зареєстровані за однією адресою, як в даному випадку ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (апелянт), то відповідно, діє положення абз.1 пп.4 п.18 Правил №207, зі змісту яких слідує, що згода другого з батьків (т.б. в даному випадку батька, який є власником житла) не вимагається при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків.

Окрім того, слід зазначити, що право одного з батьків (без згоди іншого) зареєструвати місце проживання дитини віком до 14 років за зареєстрованим місцем проживання батьків чи одного з них, також закріплено і п.21-1 «Правил реєстрації місця проживання» АДРЕСА_3 .

До того ж, одночасно необхідно врахувати й той факт, що як вже зазначалося вище, представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції теж, в свою чергу, визнала наявність такого права у позивача, а також фактично визнала і помилковість оскаржуваного рішення адміністратора Департаменту надання адміністративних послуг ОМР Купка К.П. від 05.10.2018р. про відмову в реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за спірною адресою без «згоди батька».

Таким чином, приймаючи до уваги вказані вище обставини та норми діючого у цій сфері законодавства, а також враховуючи факт визнання відповідачем позову та права і інтереси неповнолітньої дитини (які охороняються законом), судова колегія дійшла аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 на момент спірних правовідносин (т.б. станом на 05.10.2018р.) юридично перебували у шлюбі та були (як і зараз) зареєстровані за однією і тією ж адресою - АДРЕСА_1 , то відповідно, у відповідача були відсутні будь-які законні підстави для відмови позивачці у реєстрації її малолітнього сина у цією адресою.

Також, при цьому ще слід звернути увагу й на те, що оскаржуване рішення відповідача є не тільки неправомірним та не заснованим на законі (з чим фактично погодився і представник відповідача), а і ще й необґрунтованим (немотивованим), оскільки в ньому адміністратор Департаменту в якості підстави для відмови не зазначив жодну норму діючого законодавства.

Крім того, на думку судової колегії, суд 1-ї інстанції при прийнятті рішення цілком обґрунтовано застосував і положення ст.3 Конвенції «Про права дитини» (схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989р. №44/25, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991р. №789-ХII), якими, в свою чергу, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увагу приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Що ж стосується посилань апелянта на те, що спірне питання щодо реєстрації місця проживання дитини позивачка фактично вирішувала паралельно (одночасно) з розглядом цивільної справи про розірвання шлюбу, про існування якої вона окружний суд свідомо не повідомила, то колегія суддів не може прийняти таку позицію до уваги, розцінює її критично та в свою чергу, з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 30.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб (акт. запис №642).

Як свідчать матеріали справи, 05.10.2018 року позивачка звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР із заявою про реєстрацію місця проживання її малолітнього сина - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), однак, відповідач, у той же день, т.б. 05.10.2018р., відмовив їй у реєстрації місця проживання її малолітнього сина у зв`язку із відсутністю згоди батька на таку реєстрацію.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м.Одеси із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - 24.10.2018р.

Далі, не погоджуючись з вказаним вище рішенням Департаменту надання адміністративних послуг ОМР (відповідача) від 05.10.2018р., позивачка 01.11.2018 року звернулась із даним позовом до Одеського окружного адміністративного суду, який, своїм рішенням від 18.01.2019 року цей адміністративний позов - задовольнив.

Київським же районним судом м.Одеси рішення про розірвання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюбу було ухвалено 11.02.2019р. та набрало законної сили тільки - 14.03.2019р.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про те, що як на момент звернення позивачки до Центру надання адміністративних послуг (т.б. 05.10.2018р.), так і на момент ухвалення окружним судом оскаржуваного рішення (т.б. 18.01.2019р.) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 юридично перебували у зареєстрованому шлюбі та були зареєстровані за однією і тією ж адресою.

Також, при цьому, одночасно слід звернути увагу й на те, що факт наявності судового рішення про розірвання шлюбу жодним чином не впливає на рішення відповідача щодо реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини (від цього шлюбу) за місцем реєстрації її батьків, що, в свою чергу, згідно із ст.6 Закону №1382-ІУ, фактично є їх обов`язком.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

Д.В. Запорожан