Справа № 480/2213/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 р. Справа № 480/2213/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області про скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Сумській області), в якій просить скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-123119-54 в сумі 4914,36грн., прийняту ГУ ДФС у Сумській області 23 травня 2019 року стосовно ОСОБА_1 .

Свої вимоги, мотивував тим, що до припинення державної реєстрації його як фізичної особи-підприємця працював на різних підприємствах, які здійснювали відрахування по сплаті єдиного соціального внеску із заробітку ОСОБА_1 .

З посиланням на п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ), відмітив, що у нього, як у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримувала дохід (не здійснювала підприємницьку діяльність), не виникло обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (внесок), оскільки закон не містить застереження для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, стосовно сплати внеску незалежно від отримання доходу.

Крім того, зазначив, що відповідно до ч.ч.2,3 ст.9 Закону №2464-VІ відповідач мав право нарахувати внесок, прийнявши вимогу про його сплату, на підставі: акту перевірки; звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується внесок. Однак таких підстав не існувало, оскільки позивач як фізична особа-підприємець не здійснював підприємницьку діяльність та не подавав звітність, а відповідач не проводив перевірку стосовно нього (не випробовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи). Відомості з інтегрованої картки платника внеску та з Реєстру не входять до переліку «інших документів», оскільки не підтверджують суми виплат (доходу).

Ухвалою суду від 24.06.2019 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.2).

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позов (а.с.16-19), в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову, виходячи з того, що згідно з баз даних ГУ ДФС в Сумській області позивач з 11.08.2008 по 07.07.2018 обліковувався у відповідача як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, а не на спрощеній як вказує позивач, та був зобов`язаний сплачувати відповідно до Закону №2464-VІ єдиний внесок. Зазначив, що право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017-2018 роках за себе мали фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина четверта ст. 4 Закону № 2464-VI). Відомості щодо наявності пільг у позивача у базах ДФС у Сумській області відсутні (відсутня позначка ФО інвалід та ФО пенсіонер).

Щодо винесення оскаржуваної вимоги на підставі даних інформаційної системи доходів і зборів та без акта перевірки, зазначив, що відповідно до п.3 розділу VI Інструкції №449 та ст.25 Закону № 2464-VI, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується:

- на підставі актів документальних перевірок;

- звітів платника про нарахування єдиного внеску;

- облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Просила відмовити у задоволенні позову.

12.07.2019 та 16.08.2019 у відповідача ухвалами було витребувано додаткові докази у справі (а.с.23,33).

04.10.2019 ухвалою суду було замінено відповідача у справі - ГУ ДФС в Сумській області його правонаступником, яким є Головне управління Державної податкової служби у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Сумській області).

Станом на сьогодні відповідь на відзив до суду позивачем не подана.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач 11.08.2008 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, 07.07.2018 припинив свою підприємницьку діяльність. У період з 11.08.2008 по 07.07.2018 перебував на загальній системі оподаткування.

Вказані обставини підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11), витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.30-32), копією довідки про взяття на облік платника податків (а.с.27), витягом з картки реєстраційних даних позивача (а.с.28-29).

23.05.2019 ГУ ДФС в Сумській області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-123119-54, якою позивача було зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 4914,36,00грн. (а.с.12).

Позивач, не погодившись із вимогою про сплату боргу від 23.05.2019 звернувся до суду з позовом про її скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом №2464-VІ, відповідно до статей 4, 6, 7, 8, 10, 12, 25 якого, Міністерством фінансів України наказом від 20.04.2015 №449 було затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449).

Відповідно до абз.3 п.1 ч.4, п.5 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI).

За приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2018р. - 3723,00грн.

Частиною п`ятою статті вісім Закону №2464-VІ для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Відповідно, щоквартальний платіж складає 2457,18грн. (3723,00*3*22%).

Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мають фізичні особи-підприємці, за умови, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. (частина четверта ст.4 Закону №2464-VІ ).

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями не передбачено. Фактичне не здійснення підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства, що чинне, зокрема, з 01.01.2018 не звільняє платника від сплати єдиного внеску.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено наявність пільг у позивача відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464, суд приходить до висновку, що посилання позивача на відсутність у нього обов`язку у зв`язку із не здійсненням ним фактичної підприємницької діяльності нараховувати та сплачувати єдиний внесок відповідно до Закону №2464 є безпідставними.

Посилання позивача на те, що він перебував на спрощеній системі оподаткування, а тому звільнений від сплати внеску, спростовуються наявними в матеріалами справи доказами, наданими представником відповідача (а.с.26-29). Крім того, за приписами абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI, яка діє з 01.01.2018, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відтак, з 01.01.2018 року всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464-VІ категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Посилання на те, що підставою винесення оскаржуваної вимоги є лише акт перевірки, звітність чи бухгалтерські документи, також є необґрунтованим, враховуючи наступне.

Положеннями п. 1 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абз. 2 п. 2 Розділу VI Інструкції №449).

Відповідно до п.7 ст.13 Закону №2246-VIII та розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Згідно із п. 3 Розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Згідно ч.ч.3,4,16 ст. 25 Закону №2246-VIII, п.4 Розділу VІ Інструкції №499 визначено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №826/11623/16.

Враховуючи вищевикладене, на підставі Закону №2246-VIII та Інструкції №449, контролюючим органом правомірно нараховано позивачу єдиний внесок у розмірі 4914,36грн. за 2018рік на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до яких за позивачем значилась непогашена заборгованість зі сплати єдиного внеску у зазначеній сумі (а.с.37-38).

Суд також критично оцінює посилання позивача на те, що до припинення державної реєстрації його як фізичної особи-підприємця він офіційно був працевлаштований та з його заробітної плати щомісячно сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с.9-10), оскільки державну реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було проведено лише 07.07.2018 (запис №2020026 (а.с.11). При цьому, відповідно до зазначених вище ч.4 ст.4 Закону №2464-VІ, право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мають фізичні особи-підприємці, за умови, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Доказів на підтвердження підстав звільнення від сплати внеску, передбачених даною нормою, позивачем не надано.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що оскаржувана вимога відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для задоволення даного позову.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Сумській області (40009, м.Суми, вул.Іллінська, буд.13, ) про скасування вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2019.

Суддя І.Г. Шевченко