Справа № 240/4600/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4600/19

Головуючий у 1-й інстанції: Попова О.Г.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

02 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

за участю: секретаря судового засідання:Шпикуляка Ю.В.,

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Малика С . О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Житомирській області (далі УСБ в Житомирській області), в якому просила:

-визнати протиправним і скасувати рішення УСБ в Житомирській області про відмову у виплаті доплати до одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 28 квітня 2017 року інвалідності 2 групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби;

-зобов`язати УСБ в Житомирській області нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, а саме 28 квітня 2017 року, відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що в травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до УСБ в Житомирській області, в якому оспорила рішення відповідача про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги в зв`язку зі зміною групи інвалідності (справа №806/2219/18), відповідно до Порядку №975. Суд відмовив у задоволенні позову та дійшов висновку, що ОСОБА_3 має право на призначення ОГД відповідно до Порядку №499, оскільки виплата вказаної допомоги останній при встановленні первинної групи інвалідності здійснювалась саме згідно Порядку №499. Однак після звернення до УСБ в Житомирській області з заявою про виплату ОГД відповідно до Порядку №499, відповідач листом відмовив у в призначенні ОГД та вказав, що при первинному встановленні інвалідності, позивачу здійснено виплату згідно Порядку №975.

15.07.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відзиві зокрема вказано, що виплата ОГД при встановленні ІІІ групи інвалідності, здійснювалась позивачу відповідно до Порядку №975, про що представником відповідача зазначалось при розгляді справи №806/2219/18. Оскільки зміна групи інвалідності позивача відбулась після спливу дворічного строку, визначеного п. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII та пунктом 8 Порядку №975, то підстави для виплати ОГД по ІІ групі інвалідності, відсутні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 проходила військову службу в УСБУ в Житомирській області та за станом здоров`я звільнена в запас.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 16.04.2014, позивачці з 03.02.2014 встановлено ІІІ групу інвалідності. Захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

В квітні 2014 року апелянт звернулася до УСБУ в Житомирській області про виплату ОГД в зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби.

Відповідно висновку начальника УСБУ в Житомирській області від 28.04.2014 Г .Зелінського, затвердженого заступником голови СБУ від 22.12.2014 позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та ст.16 Закону України ""Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у сумі 85260 грн.

З 28.04.2017 ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності, яка наступила внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби.

Після встановлення ІІ групи інвалідності, позивачка звернулась до УСБУ в Житомирській області з заявою про виплату ОГД відповідно до Порядку №975, з урахуванням виплаченої в зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності.

Однак листом відповідача від 26.04.2018 № 57/15/П-1485/276, ОСОБА_3 відмовлено у виплаті різниці одноразової грошової допомоги у разі встановлення вищої групи інвалідності у зв`язку з тим, що остання скористалась своїм правом на отримання ОГД відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 після встановлення ІІІ групи інвалідності. Згідно з пунктом четвертим статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у разі зміни групи інвалідності доплата до одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності, а ОСОБА_3 . ІІІ групу інвалідності змінено на ІІ групу понад дворічний термін.

Вказана відмова оскаржена позивачем до суду (справа № 806/2219/18).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.09.2018, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 в задоволенні позову відмовлено.

23 січня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до УСБУ в Житомирській області з заявою провести доплату до раніше виплаченої суми страхового відшкодування, у зв`язку з встановленням їй з 28 квітня 2017 року 2 групи інвалідності у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року, відповідно до ст.16-2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку №499, з урахуванням раніше виплачених сум.

У березні 2019 року позивач отримала лист відповідача №57/15/П-26/276 від 18.02.2019, у якому їй відмовлено у виплаті різниці одноразової грошової допомоги та роз`яснено, що вона вже скористалась своїм правом та отримала грошову допомогу у відповідності до норм законодавства, тобто статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 28.05.2008 №975, так як не вбачається правових підстав для виплати зазначеної різниці, оскільки пройшло більше двох років з часу встановлення попередньої групи інвалідності та проведенні виплати, як інваліду 2 групи.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності до моменту встановлення ІІ групи інвалідності пройшло понад два роки, а відтак право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача відсутнє.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить зі слідуючого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

У статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону України від 04.04.2006 № 3597-IV, чинній з 10.05.2006 по 01.01.2007, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.

Згідно з частиною другою статті 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції Закону України від 03.11.2006 № 328-V, чинній з 01.01.2007 по 01.01.2014, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.

В подальшому, з набранням чинності Закону України від 04.07.2012 № 5040-VI "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців", Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (набрав чинності 3 01.01.2014) зазнав змін, зокрема був доповнений статтею 16-2, якою визначено розмір одноразової грошової допомоги, та ст.16-3 п.4 якої передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Така редакція закону діяла до 01.01.2017 року.

Відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 25 грудня 2013 р. № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та доповнено п.4 абзацом наступного змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Отже, законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі залежно від обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої.

Таким чином, для вирішення питання щодо виплати військовослужбовцю одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності необхідно встановити, які норми законодавства підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, пунктом 3 Порядку № 975 чинного на час отримання позивачем ІІ групи інвалідності, передбачено що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, первинне встановлення інвалідності позивача (ІІІ група) відбулося 03.02.2014.

Сьомий апеляційний суд в постанові від 11.12.2018 у справі №806/2219/18 дійшов висновку про те, що при з`ясуванні питання щодо наявності у ОСОБА_3 права на отримання ОГД в зв`язку з встановленням ІІ групи інвавлідності, застосуванню мав би підлягати Порядок №957, який набрав чинності з 01.01.2014 року.

Водночас, в рамках розгляду справи №806/2219/18, суд апеляційної інстанції виходячи зі змісту наданих відповідачем доказів, а саме: листа-відмови від 26.04.2018 №57/15/П-158/276, який наявний в матеріалах і цієї справи та пояснень представника відповідача, зафіксованих під час проведення судового розгляду справи звукозаписувальним технічним засобом, встановив, що при первинному призначенні групи інвалідності ОСОБА_3 , останній було виплачено ОГД відповідно до Порядку №499 в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленому ст.16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Дана обставина була встановлена і судом першої інстанції під час розгляду справи №806/2219/18 та сторонами не заперечувалась. Тому суд апеляційної інстанції висловив позицію, що в подальшому ОГД при зміні групи інвалідності має виплачуватись відповідно до Порядку, який застосовувався при встановленні первинної групи інвалідності, тобто Порядок №499.

Сторони по справі вказане судове рішення не оскаржували, а позивач звернулась до відповідача з заявою про виплату ОГД відповідно до Порядку №499, проте отримала відмову, яка стала підставою для звернення останньою до суду з позовом по даній справі.

Між тим, під час дослідження доказів по даній справі, колегією суддів з`ясовано, що в матеріалах справи знаходиться два листи УСБУ в Житомирській області, зі змісту яких вбачається, що відомості зазначені у них містять суперечності.

Так, із листа від 26.04.2018 №57/15/П-158/276 слідує, що ОСОБА_3 отримала ОГД в зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. №499 (далі Порядок №499).

При цьому, в листі від 18.02.2019 № 57/27/П-26/276 зазначено, що позивачу виплачено ОГД в зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі Порядок №975).

Крім того, у справі наявна копія висновку від 22.12.2014, з якого вбачається, що ОСОБА_3 отримала ОГД в зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, відповідно до Порядку №499 (зі змінами, внесеними Порядком № 975).

В той же час, як свідчить зміст постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, востаннє до неї вносились зміни лише постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2011 № 815 "Про внесення змін до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб", а отже Порядком № 975, який прийнятий 25 грудня 2013 будь-які зміни вноситись не могли.

З метою усунення розбіжностей виявлених у вищезазначених документах, ухвалою суду від 18.09.2019 відповідача зобов`язано надати суду для огляду належним чином завірені документи, які б містили інформацію відповідно до якого Порядку (№499 чи №975) позивачу виплачено ОГД, з зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності.

На виконання вищезазначеної ухвали, 02.10.2019 начальником фінансового відділу УСБУ в Житомирській області по факсу направлено до суду довідку, зі змісту якої вбачається, що ОГД при встановленні ОСОБА_3 ІІІ групи інвалідності, виплачено відповідно до Порядку №975.

Крім того, представник відповідача надав суду пояснення в яких підтвердив, що при встановленні позивачу первинної групи інвалідності застосовувався Порядок №975. Висловив припущення, що у листі від 26.04.2018 №57/15/П-158/276 ймовірно була допущена описка.

Отже, дослідивши докази, надані відповідачем по даній справі, колегія до суддів вважає, що до правовідносин, які склались між сторонами підлягають застосуванню Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в редакції Закону України № 5040-VI та Порядок №957.

Так, за змістом положень статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Згідно з п. 3 Порядок № 975, в редакції, що діяла на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до підпункту 1 п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми (п. 8 Порядку № 975).

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції, що дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем її встановлення, а лише пов`язується з набуттям права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, з огляду на таке.

Згідно п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів-військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною 2 п. 3 Порядку № 975 установлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 липня 2019 року у справі № 440/3564/18, від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня 2018 у справі № 820/2504/18, від 05.02.2019 у справі 820/4143/18 та від 12 вересня 2019 року у справі № 806/922/16.

Щодо посилання суду першої інстанції на зміни, внесені з 01.01.2017 до ст.16-3 п.4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким було доповнено ч.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

При цьому, за правилами статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2014 по 2017 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача, починаючи з 25.04.2017 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 01.01.2017 року не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 806/694/16, від 15 березня 2018 року у справі № 816/4195/15, від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17, від 21 червня 2018 року у справі № 751/4367/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 295/14297/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 760/11440/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 623/1711/17, від 05 квітня 2019 року у справі №820/4143/18.

Разом з тим, пунктом 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги повинен закінчуватись прийняттям компетентним на те органом відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги).

У той же час, у спірному випадку, відповідач одне із передбачених законодавцем рішень за результатами розгляду питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги не прийняв. Відповідь за результатами розгляду питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги надана у формі листа від 19.02.2019 за №57/27/П-26/276.

При цьому, Порядком не передбачено повноважень УСБУ відмовляти у виплаті ОГД листом.

Тобто, має місце факт ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації-не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 15 серпня 2019 року у справі №800/396/17 ).

Ч.1 та 2 ст.245 КАС України вказано, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи спосіб захисту порушеного права ОСОБА_3 у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень, оскільки не приймає рішення про призначення ОГД, а зобов`язує відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього та наданих позивачем документів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, необхідно зобов`язати УСБ в Житомирській області призначити позивачу ОГД в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, у даній справі, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_3 має право на отримання ОГД в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до Порядку №975, а отже вважає, що в даному випадку необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача виплатити ОГД саме відповідно до Порядку №975, в редакції, що діяла на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, з врахуванням сум отриманих останньою при встановленні ІІІ групи інвалідності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови.

У силу п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 77, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління Служби безпеки України в Житомирській області, оформлену листом від 19.02.2019 № 57/27/П-26/276 щодо виплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Житомирській області прийняти рішення про виплату ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, передбаченої ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", з урахуванням сум, виплачених при встановленні ІІІ групи інвалідності.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 жовтня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.