Справа № 826/9721/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9721/18 Головуючий у 1 інстанції: Патратій О.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Карпушової О.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ № 77-к від 27.04.2018 р. голови комісії з припинення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Солом`янського відділу обслуговування громадян у зв`язку зі скороченням посади відповідно до п.1 ч. 1 ст.87 Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул за період з 27.04.2018 р. по день поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач відмовився від переведення в Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві на будь - яку посаду.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно наявної в матеріалах копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 працювала в органах Пенсійного фонду з 2007 року.

Зокрема, 11.04.2007р. ОСОБА_1 призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста з організаційної-інформаційної роботи УПФ в Солом`янському районі м. Києва.

З 31.03.2016 р. ОСОБА_1 працювала в Правобережному об`єднаному Управлінні пенсійного фонду України в м. Києві.

Наказом Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 77 від 27.04.2018р. звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Солом`янського відділу обслуговування громадян Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 27.04.2018 р., у зв`язку із скороченням посади, відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII).

З матеріалів справи вбачається, що Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві" № 203 від 29.03.2017р. утворено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, реорганізувавши шляхом злиття Правобережне, Лівобережне, Центральне об`єднані управління Пенсійного фонду України в м. Києві та головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно з ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Припинення юридичної особи здійснюється за рішенням власника (власників), засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу, за судовим рішенням або за рішенням органу державної влади.

Вказані обставини свідчать про те, що в даному випадку відбулось припинення юридичної особи за рішенням органу державної влади, а не за рішенням власника (засновника) юридичної особи.

Припинення існування юридичної особи відбувається при таких формах реорганізації, як приєднання, поділ, злиття.

Продовження існування юридичної особи в новому статусі відбувається при таких формах реорганізації, як виділення та перетворення.

Враховуючи вищевикладене та вимоги законодавства, було припинено такі юридичні особи, як Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Центральне об`єднане правління Пенсійного фонду України у м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно ч.4 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" № 755-IV від 15.05.2003р., у разі злиття юридичних осіб здійснюється державна реєстрація новоутвореної юридичної особи та державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття. Злиття вважається завершеним з дати державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Злиття - об`єднання двох або більше юридичних осіб в одну нову юридичну особу, при цьому ці юридичні особи припиняють своє існування і передають свої права та обов`язки новоствореній юридичній особі. Злиття має місце тоді, коли дві або більше юридичні особи об`єднуються в одну нову і при цьому припиняють своє існування.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Реорганізацією шляхом злиття є припинення діяльності всіх підприємств, які зливаються.

Враховуючи вищевикладене та вимоги законодавства, було припинено такі юридичні особи, як: Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Відповідно до вимог законодавства було утворено нову юридичну особу - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, запис щодо якої було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 27 квітня 2018 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний наказ Правобережного об`єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві № 77 від 27.04.2018 р., яким звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Солом`янського відділу обслуговування громадян Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято 27 квітня 2018 р., у зв`язку із скороченням посади, відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України відбулося скорочення граничної кількості працівників Пенсійного фонду України на 246 осіб, що спричинило скорочення чисельності працівників при об`єднанні управлінь. Штатна чисельність працівників всіх управлінь Пенсійного Фонду України в м. Києві складала 1501 посаду, штатним розписом ГУПФУ в м. Києві передбачено 1255 посад, що на 246 посад менше.

Також, з матеріалів справи вбачається, що виконуючим обов`язки начальника ГУПФУ в м. Києві всім державним службовцям категорії «Б» управлінь Пенсійного фонду в м. Києві, які припиняються, було запропоновано зайняття посади головних спеціалістів, провідних спеціалістів або за умови проходження конкурсного відбору будь-яку іншу посаду відповідно до штатного розпису.

Крім цього, Пенсійний фонд України, керуючись п. 15 Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 р. № 246, розглянув питання щодо створення відповідної конкурсної комісії та проведення конкурсного відбору на посади категорії «Б» та «В» в ГУПФУ в м. Києві.

Так, матеріали справи свідчать, що 12 квітня 2018 р. ОСОБА_1 отримала попередження про наступне вивільнення із займаної посади та про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад, у якому вона може брати участь (а.с. 193).

24 січня 2018 р. наказом № 3 ГУ ПФУ в м. Києві було оголошено конкурс на зайняття посад державної служби в ГУ ПФУ в м. Києві.

У звязку із чим, позивачу та іншим працівникам було направлено копію штатного розпису ГУ ПФУ в м. Києві з переліком вакантних посад.

06 лютого 2018р. ОСОБА_1 була ознайомлена з даним наказом та переліком, що підтверджується особистим підписом позивача (а.с. 194).

Як вбачається з вказаного повідомлення, підпис у ньому про ознайомлення свідчить про одночасне ознайомлення позивача з переліком посад провідних спеціалістів та спеціалістів, відповідно до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які їй пропонувалися.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач належним чином після попередження позивача про наступне вивільнення пропонував наявні вакантні посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Однак, позивач не виявила бажання обійняти вакантну посаду провідного спеціаліста та спеціаліста в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, а також, брати участь у конкурсі на зайняття вакантної посади категорії «Б». Таких доказів апелянтом не надано і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції..

У звязку із цим, наказом № 77-к від 27.04.2018р. ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста Солом`янського відділу обслуговування громадян у зв`язку зі скороченням посади відповідно до п.1. ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 195).

Доводи апелянта про те, що її не ознайомлено із переліком вакантних посад та не надано можливість написати заяву про прийняття на відповідну посаду, спростовано вищевказаними документами, які містять власний підпис позивача та не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Так, матеріали справи свідчать, що 27 квітня 2018 р. позивачем було подано заяву про звільнення з займаної посади за переведенням для подальшої роботи в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві.

Також, 27 квітня 2018р. позивачем було подано до відповідача заяву призначення на нижчу посаду спеціаліста відділу обслуговування громадян № 15 Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Однак, відповідач отримав дані заяви лише 02 травня 2018 р. після прийняття оскаржуваного наказу № 77-к від 27 квітня 2018р про звільнення позивача, у зв`язку зі скороченням посади.

Судом першої інстанції, з пояснень голови Ліквідаційної комісії Правобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Києві ОСОБА_3 , допитаної під присягою у якості свідка, встановлено, що внесення запису до Єдиного державного реєстру про припинення юридичної особи відбулось наприкінці робочого дня 27 квітня 2018 року. В цей же день, у першій половині, було підписано всі необхідні накази, у тому числі, і наказ про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з ліквідацією юридичної особи та скороченням штатної чисельності.

Тобто, на момент видання спірного наказу, голова ліквідаційної комісії мала відповідні повноваження на вивільнення працівників та підписання відповідних наказів.

Як зазначалося, 27 квітня 2019 р. було припинено юридичну особу - Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що звільнення позивача відбулося неправомірно, без дотримання норм законодавства про працю, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС україни, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий суб`єктом владних повноважень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені законодавством.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є правомірним.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Карпушова О.В.
Повний текст постанови виготовлено 07.10.2019 року