Справа № 640/3605/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3605/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Максименко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Васильченко І.П.) у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу від 18.09.2019 № 14146 та податкових повідомлень-рішень від 04.12.2018, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 р. №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 р.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 р.;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 р.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року позовні вимоги задоволено і вирішено вийти за межі позовних вимог; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5; визнано протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві по проведенню документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_5 на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 18.09.2018 №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5»; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 р.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №012345405 від 04.12.2018; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві подало апеляційну скаргу, у якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що документальна позапланова невиїзна перевірка платника проводитися посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки. При цьому, апелянт звертає увагу, що нормами податкового законодавства не встановлено із якою відміткою має бути повернено рекомендоване повідомлення про відправлення поштового відправлення або саме поштове відправлення, також не встановлено період протягом якого та/або за скільки днів контролюючий орган зобов'язаний повідомити платника податків про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки. Виконання умов ст. 79 ПК України надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Апелянт вказує, що для початку невиїзної документальної позапланової перевірки достатньо самого факту направлення платникові податків копії наказу про призначення перевірки та повідомлення про її вручення, при цьому факт отримання відповідних документів платником податку не впливає на виникнення у контролюючого органу компетенції на фактичне проведення перевірки.

Також, апелянт зазначає, що ним було заявлено клопотання про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з викликом представника відповідача, адже дана справа не підпадає під критерії справ, які можуть розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, однак, судом дане клопотання не було розглянуто, що є грубим порушенням засад здійснення судочинства в адміністративних справах та порушенням норм процесуального права.

09.09.2019 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_5 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2019, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві позивач вказує, що 18.09.2018 відповідачем прийнято наказ №14146 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, з 28.09.2018 по дату завершення перевірки, тривалістю 10 робочих днів (на підставі пп.78.1.12 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, та на виконання наказу ДФС №590 від 14.09.2018). Проте, відповідачем в період з 12.02.2018 по 23.02.2018 вже було здійснено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, на підставі скарги позивача податкові повідомлення-рішення № від 18.04.2018, №5 від 18.042018 вищим органом - ДФС скасовано та зобов'язано відповідача вжити заходів відповідно до пп.78.1.12 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України щодо правомірності визначення податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору відповідно до вимог чинного законодавства України. Даний факт підтверджує Державна фіскальна служба України у своєму рішенні №/Д/99-99-11-05-01-25 від 08.02.2019 року про результати розгляду скарги. Однак, у наказі відповідача містяться лише посилання на пп.78.1.12. п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, та наказ ДФС №590 від 14.09.2018, а також зазначено в якості підстави проведення перевірки доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб №7175/26-15-42-05-28 від 18.09.2018, у зв'язку з чим неможливо ідентифікувати передбачену Податковим кодексом України фактичну підставу для призначення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача.

Позивач у відзиві вказує, що позивача ані ДФС України, ані відповідачем не було повідомлено про проведення службового розслідування або вручення повідомлення про підозру стосовно посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня, які проводили документальну перевірку позивача в період з 12.02.2018 по 23.02.2018 шляхом направлення відповідного наказу, як це вимагає Податковий кодекс України. У зв'язку з чим у відповідача не було належних та допустимих підстав для проведення позапланової невиїзної перевірки позивача на підставі оскаржуваного наказу.

Позивач також зазначає, що посилання відповідача на те, що ним було належним чином повідомлено позивача про проведення перевірки шляхом направлення наказу рекомендованим листом не можуть бути прийняті в якості належного доказу, оскільки за змістом ст.42 Податкового кодексу України контролюючий орган не обмежено у механізмах зв'язку з платниками податків, оскільки вказаною нормою наведено альтернативні способи вручення листів, повідомлень та ін. контролюючим органом платнику податків, а саме: надсилання за адресою платника податку рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисте вручення платнику податків (його представнику).

Відповідачем фактично здійснено повторну документальну позапланову невиїзну перевірку згідно пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, а не згідно пп.78.1.12 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України. Так, в фабулі Акту відповідач зазначає, що такий Акт складено «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2016». Аналогічна фабула викладена відповідачем у Акті №1157/26-15-42-05/300111696 від 02.03.2018 за результатами перевірки, які було скасовано в порядку адміністративного оскарження органом вищого рівня ДФС. Проте, чинним податковим законодавством України встановлено пряму забору повторного проведення перевірки платника податку з тих самих підстав та за той самий період.

25.09.2019 до суду апеляційної інстанції від Головного управління ДФС у м. Києві надійшли письмові пояснення, у яких відповідач вказує, що заступником начальника ГУ ДФС у м. Києві було направлено доповідну записку на ім'я начальника ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л.Д. від 26.07.2018 №5927/26-15-42-05-28 з пропозицією порушити дисциплінарне провадження стосовно посадових осіб відділу спеціального аудиту управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб по факту виконання ними службових обов'язків під час здійснення позапланової документальної перевірки платника податків ОСОБА_5, з метою з'ясування обставин, що призвели до скасування податкових повідомлень-рішень від 18.04.2018 року №, №5. Так, начальником ГУ ДФС у м. Києві видано наказ від 06.08.2019 №11965 «Про проведення службового розслідування». За результатами службового розслідування було складено висновок від 11.03.2019 №5/26-15-6-01-07/ДК, згідно з яким не встановлено у діях посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві, які проводили перевірку ОСОБА_5, дисциплінарного проступку. Відтак, начальником ГУ ДФС у м. Києві було видано накази №3867 та №3866 від 29.03.2019 «Про закриття дисциплінарного провадження».

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника позивача та думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу від 18.09.2018 №14146 та повідомлення про проведення перевірки від 18.09.2018 №52622/Д/26-15-42-05-27 у період з 18 вересня 2018 року по 28 вересня 2018 року Головним управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову перевірку фізичної особи платника податків ОСОБА_5 за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт перевірки від 19.10.2018 року №4126/26-15-42-05/НОМЕР_1.

За висновками акту перевірки встановлено порушення вимог:

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України №436-IV від 16.01.2003 року шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» N 755-IV від 15 травня 2003 року, а саме не подання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- п.п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового Кодексу України №2755-VI від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, а саме не надання книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п. 177.11 ст. 177 з урахуванням вимог пп.49.18.5 п.49.18 ст.49 Податкового Кодексу України №2755-IV від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, а саме не подання декларації про майновий стан та доходи за 2015р. та 2016р.;

- пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2015 - 2016 роки в загальній сумі - 8 622 402,64 грн. ( в т.ч. за 2015р. в сумі - 1393450,20 грн., за 2016р. в сумі - 7228952,44 грн.);

- пп.1.2 п.16 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Кодексу №2755-VI від 02.12.2010р. зі змінами та доповненнями, не перераховано до бюджету військового збору за 2015 - 2016 роки загальній сумі - 707058.49 грн. ( в т.ч. за 2015р. - 104 645,79 грн., за 2016р. - 602 412,70 грн.);

- п.1, п.4 4.2 ст.6; п.2 ч.1 ст.7; абз.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». №2464-VI від 08.07.2010р із змінами і доповненнями - платником податку ОСОБА_5 не подано звіт з додатком №1 про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015р., 2016р. до ДПІ у Дніпровському р-ні ГУ ДФС к м.Києві, та не перераховано до бюджету єдиного внеску за 2015р.-2016р. на загальну суму - 109464,78 грн.;

- п.183.2 ст.183, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010р. із змінами та доповненнями, а саме платником податків ОСОБА_5 занижено суму зобов'язань з ПДВ, що підлягає до сплати в період з 01.09.2015р. по 31.12.2016р. на загальну суму - 8152970,0 грн., та донараховано до бюджету ПДВ в сумі - 8 152 970,0 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 04 грудня 2018 року:

- №, відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов'язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб» на суму 340 грн.;

- № , відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов'язання за платежем «податок з доходів фіз. осіб, що сплачується фіз. особами за рез. річного декларування» на суму 10 778 003, 30 грн.;

- № , відповідно до якого позивачу визначено грошове зобов'язання за платежем «військовий збір» на суму 883 823,12 грн.;

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)» на суму 10 191 212,50 грн.;

Також, на підставі акту перевірки відповідачем прийнято рішення від 04 грудня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску № та №, відповідно до якого позивачу застосовано штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності.

Вважаючи вказаний наказ на проведення перевірки та винесені в результаті перевірки податкові повідомлення-рішення від 04.12.2018 №, №, № та рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018 протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відкриваючи провадження у справі суд першої інстанції в ухвалі від 27 березня 2019 року зазначив, що розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів вважає помилковими такі висновки суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 Кодексу адміністравтиного судочинства України (далі - КАС України) адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно п. 2, 4 ч. 4 ст. 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, як вбачається з позовних вимог та матеріалів справи, даний спір мав бути розглянутий, з урахуванням вимог статей 12, 257 КАС України, за правилами загального позовного провадження, оскільки до суду позивач заявляє вимоги не тільки про скасування наказу відповідача, але і про скасування податкових повідомлень-рішень та рішення на загальну суму, що значно перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак, судом першої інстанції ухвалою від 27 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, та зазначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, чим порушено вимоги ст.12, 257 КАС України.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано не розглянув клопотання відповідача, яке містилось у відзиві на позовну заяву про розгляд справи за участі представника відповідача.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п.4 ч. 1, абз.2 ч. 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, оскілки судом першої інстанції в порушення вимог ст.12, 257 КАС України розглянуто даний спір в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для його скасування, а відтак, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року слід скасувати та ухвалити нову постанову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України) (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави для проведення документальної позапланової перевірки визначені в пункті 78.1 статті 78 ПК України.

Так, відповідно до пп. 78.1.13 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: - направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Порядок та особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Так, згідно з пунктом 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

З огляду на зміст вищенаведених правових норм, колегія суддів зазначає, що оцінка правомірності наказу про проведення документальної перевірки, у тому числі позапланової невиїзної, повинна надаватися з урахуванням достатності змісту наказу для висновків про фактичну підставу проведення відповідної перевірки.

Як вбачається з наказу від 18.09.2018 № 14146, у ньому міститься посилання на пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України, та наказ ДФС від 14.09.2018 №590, а також зазначено в якості підстави проведення перевірки доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 18.09.2018 №7157/26-15-42-05-28.

Пункт 78.1 статті 78 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової перевірки.

Підпунктом 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України передбачено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: контролюючим органом вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня здійснено перевірку документів обов'язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної контролюючим органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Наказ про проведення документальної позапланової перевірки в цьому випадку приймається контролюючим органом вищого рівня лише у тому разі, коли стосовно посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня, які проводили документальну перевірку зазначеного платника податків, розпочато службове розслідування або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Отже, зі змісту підпункту 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України вбачається, що умовами для прийняття наказу про проведення документальної позапланової перевірки є: невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства; неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства; існування розпочатого службового розслідування щодо посадових осіб нижчого рівня або повідомлення їм про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 25.06.2018 №9096/Д/99-99-11-02-01-10 скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 18.04.2018 №, №, а скаргу ОСОБА_5 - задоволено. При цьому, у рішенні зазначено, що висновки акта перевірки від 02.03.2018 №1157/26-15-42-05/НОМЕР_1 щодо отримання ОСОБА_5 доходу від продажу майнових прав на об'єкти нерухомості не може ґрунтуватися на неповному дослідженні всіх обставин справи, як це передбачено п. 56.4 ст. 56 Податкового кодексу України, тому є передчасними (а.с.32-35, т.1).

Наказом Державної фіскальної служби України від 14 вересня 2018 року №590 «Про проведення перевірки» у зв'язку з проведенням службового розслідування стосовно посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до наказу ГУ ДФС у м. Києві від 06.08.2018 №11965, на підставі пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України наказано: начальнику ГУ ДФС у м. Києві Демченко Л., зокрема, забезпечити організацію та проведення працівниками ГУ ДФС у м. Києві документальної позапланової перевірки платника податків ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) з метою унеможливлення втрат бюджету з урахуванням положень наказу ДФС №22 від 31.07.2014 «про затвердження Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків» та Кодексу без залучення посадових осіб, які проводили перевірку такого платника податків, про що видати відповідний наказ (а.с.146, т.1).

Колегія суддів при цьому зазначає, що наказ Державної фіскальної служби України від 14 вересня 2018 року №590 «Про проведення перевірки» прийнято у відповідності до вимог чинного на той час законодавства (на підставі пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України), оскільки, як вірно зазначено у самому наказі, та як вбачається і підтверджується рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 25.06.2018 №9096/Д/99-99-11-02-01-10, контролюючим органом вищого рівня виявлено неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та у зв'язку з проведенням службового розслідування стосовно посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві.

У відповідності до п. 78.4 ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Стосовно доводів позивача щодо неможливості доручення нижчестоящому органу проведення даного виду перевірки, а також неможливості ГУ ДФС у м. Києві на підставі на пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України проводити таку перевірку, колегія суддів зауважує, що у відповідності до п. п. 28 п. 11 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою КМ України від 21 травня 2014 р. № 236, голова ДФС дає у межах повноважень обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату ДФС, її територіальних органів доручення.

Відповідно до п. 1.2.3.2. Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом ДФС від 31.07.2014 № 22: накази про проведення документальних позапланових перевірок, що здійснюються відповідно до підпунктів 78.1.5 та 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 Кодексу, з урахуванням визначених у них вимог, видаються: у разі призначення такої перевірки Державною фіскальною службою України під час проведення процедури адміністративного оскарження (підпункт 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Кодексу) або за наявності визначених у підпункті 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 Кодексу обставин, які підтверджені документально, видається два накази:

- керівником (його заступником або уповноваженою особою) Державної фіскальної служби України (із обов'язковим зазначенням органу ДФС, якому доручається організувати та провести таку перевірку). У разі необхідності може складатися доповідна записка у порядку, визначеному підпунктом 1.2.2 цього пункту;

- керівником (його заступником або уповноваженою особою) територіального органу ДФС, якому було доручено організувати та провести таку перевірку. Підставою для видання такого наказу є відповідний наказ Державної фіскальної служби України про призначення перевірки.

Отже, саме на виконання наказу Державної фіскальної служби України від 14 вересня 2018 року №590 «Про проведення перевірки», відповідно до вимог чинного законодавства і було видано наказ ГУ ДФС у м. Києві від 18 вересня 2018 № 14146, і у ньому, як це передбачають Методичні рекомендації, і міститься посилання на пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 ПК України та наказ ДФС від 14.09.2018 №590, а також зазначено в якості підстави проведення перевірки доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 18.09.2018 №7157/26-15-42-05-28.

Застережень щодо доручення проведення перевірки відповідачем колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів не знаходить обґрунтованими доводи позивача щодо прийняття оскаржуваного наказу поза межами компетенції відповідача та не у відповідності до вимог законодавства.

З огляду на це, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необґрунтованість прийняття спірного наказу про призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з посиланням на наказ №590 від 14.09.2018, та необґрунтованими доводи позивача щодо протиправності прийняття органом, якому доручено проведення перевірки, власним організаційно-розпорядчим документом врегульовувати питання призначення такої перевірки.

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що матеріали справи також не містять доказів проведення службового розслідування та його висновків, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки підпункті 78.1.12 пункту 78.1 статті 78 ПК України не передбачено, що підставою для призначення такої перевірки є притягнення службових осіб до відповідальності чи інші результати службового розслідування, а передбачено лише, що таке службове розслідування має бути розпочато.

Відтак, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 18.09.2018 №14146 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5 не можуть бути задоволені.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У відповідності до п. 78.4 ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Порядок та особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Згідно з пунктом 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75. 1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Відповідно до пункту 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

При цьому, незважаючи на проголошену пунктом 79.3 статті 79 Податкового кодексу України необов'язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Зазначений висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України.

В той же час, у відповідності до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Крім того, згідно чинного п. 42.4 ст. 42 ПК України, що, на думку колегії суддів, також може бути застосовано до спірних правовідносин, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Разом з цим, суд звертає увагу на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, проведення документальної позапланової невиїзної перевірки тривалістю 10 робочих днів розпочалося з 28.09.2018, в той час як наказ ГУ ДФС у м. Києві від 18 вересня 2018 року № 14146 та повідомлення про проведення такої перевірки позивачу було направлено засобами поштового зв'язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення 18.09.2018 на адресу: АДРЕСА_1 (а.с.145, т.1), яке згідно інформації УДППЗ «Укрпошта» поштове відправлення не вручене під час доставки, та повернулося ГУ ДФС у м. Києві за терміном зберігання. Водночас, документальну позапланову невиїзну перевірку проведено за відсутності доказів отримання ОСОБА_5 повідомлення про призначення перевірки та наказу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 з 16 січня 2018 року зареєстрована у АДРЕСА_2 (а.с.36 зворот, т. 1).

Колегія суддів зазначає, що ГУ ДФС у м. Києві було проінформовано про зміну адреси ОСОБА_5, оскільки рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 25.06.2018 №9096/Д/99-99-11-02-01-10 направлялось позивачу на адресу: АДРЕСА_2 та ГУ ДФС у м. Києві, яке вже з того моменту мало змогу з'ясувати іншу, дійсну адресу позивача.

Однак, на адресу: АДРЕСА_2 ОСОБА_5 контролюючим органом наказ та повідомлення про проведення перевірки не направлялись.

Згідно неодноразово висловленої Верховним Судом України і Верховним Судом правової позиції присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а відтак з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, зокрема прийняття податкових повідомлень - рішень за її результатами.

Указана правова позиція є усталеною, викладена Верховним Судом України в постанові від 27.01.2015 у справі №21-425а14, постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, від 12.03.2019 у справі № 815/651/18 та інших подібних справах.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 23.04.2019 у справі № 823/5028/15 Верховний Суд з посиланням на практику Верховного Суду України у справах, предметом позову в яких були вимоги про визнання недійсним та скасування наказів про призначення документальної позапланової невиїзної перевірки платників податків, а в деяких мали місце обставини складання контролюючими органами за наслідками таких перевірок податкових-повідомлень рішень, неодноразово висловлював правову позицію про те, що нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, установлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Незважаючи на визначену у п. 79.3 ст. 79 Податкового кодексу України необов`язкову присутність платника податків під час проведення документальної невиїзної перевірки, останній має право бути присутнім. З наказом на перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної виїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 810/1438/17.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG» (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі «Yvone van Duyn v. Home Office», принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (п. 128), та «Беєлер проти Італії» (п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії»).

Зважаючи на викладене, в розумінні положень п. 42.4 ст. 42 ПК України колегія суддів вважає, що відповідачем не вчинено всіх залежних від нього дій щодо вчасного повідомлення позивача про проведення перевірки, що ненадало практичну можливість позивачу бути обізнаним про проведення такої перевірки.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що, всупереч вимог Податкового кодексу України ОСОБА_5 не була повідомлена про початок проведення щодо неї документальної невиїзної позапланової перевірки, адже не отримала наказ і повідомлення про її проведення, а отримала такі лише після її завершення (як зазначає позивач - у лютому 2019 року), тобто з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення не була ознайомлена у встановлений законом спосіб до її початку, колегія суддів вважає, що були відсутні правові підстави для проведення позапланової перевірки позивача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що перевірку проведено без дотримання обов'язкових для цього умов, що є підставою для визнання протиправними дій контролюючого органу щодо проведення перевірки на підставі наказу, який позивач не отримала.

З огляду на вищевказане, керуючись ч.2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо проведення перевірки ОСОБА_5 на підставі наказу № 14146 від 18.09.2018 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки».

Як наслідок, акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не можуть бути визнані правомірними.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку про необхідність скасування податкових повідомлень-рішень від 04.12.2018 №, №, № та рішення №.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що контролюючий орган не позбавлений права щодо проведення відповідної перевірки позивача за умови дотримання вимог податкового законодавства.

Таким чином, у випадку протиправності дій щодо проведення перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає безумовному визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2018 року у справі №815/1851/15, адміністративне провадження №К/9901/27891/18.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, а тому, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в частині обставин винесення спірних податкових повідомлень-рішень та рішення за наслідками проведеної перевірки по суті порушених позивачем норм податкового та іншого законодавства, колегія суддів до уваги не бере та не надає їм оцінку, оскільки такі доводи не були підставою позову, так як вбачається з позовної заяви позивач, вважаючи що спірний наказ про призначення перевірки прийнято з порушенням визначеної ПК України процедури призначення перевірки та без дотримання обов'язкових для цього умов, позивач просить скасувати рішення контролюючого органу, прийняті за наслідком винесення такого наказу, без обґрунтування та спростування висновків контролюючого органу про порушення позивачем норм податкового та іншого законодавства по суті прийняття таких.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів позивача та наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_5 на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 18.09.2018 №1414ц6 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_5».

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № від 04.12.2018.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов