Справа № 1.380.2019.000527
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/7953/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року, ухвалене суддею Ланкевичем А.З. у м. Львові о 12 год. 45 хв. у справі № 1.380.2019.000527 за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області № ЛВ3568/460/АВ/ФС від 09.01.2019 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 06.12.2018 року по 14.12.2018 року відповідач провів інспекційне відвідування товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» з питань додержання законодавства про працю та склав акт № ЛВ3568/460/АВ/П на підставі якого виніс постанову про накладення штрафу № ЛВ3568/460/АВ/ФС від 09.01.2019 року.

В ході проведення інспекційного відвідування відповідач встановив допуск працівників до роботи без укладення трудового договору.

З цього приводу позивач зазначив, що товариство з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» уклало цивільно-правові договори з громадянами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на виконання певних робіт. При цьому укладені угоди не зобов`язують виконавців бути присутніми у місці виконання робіт у визначений замовником робочий час, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, умови праці та відпочинку виконавців не визначаються правилами внутрішнього трудового розпорядку замовника, робота виконується на власний ризик. Надані вказаними особами послуги не мали систематичного характеру, притаманного саме трудовим відносинам, а оплата праці проводилась згідно з актами виконаних робіт (наданих послуг).

З цих підстав позивач вважає, що відповідач протиправно притягнув його до відповідальності за порушення законодавства про працю. Захист порушеного права, на думку позивача, можливий шляхом скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області № ЛВ3568/460/АВ/ФС від 09.01.2019 року про накладення штрафу у сумі 335 070 грн. як протиправної.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати», подавши апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов в задовольнити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову. Таку позицію позивач пояснює тим, що громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували роботи по цивільно-правових угодах від 03.09.2018 року, 01.10.2018 року та 03.09.2018 року відповідно, а тому не могли порушити вимоги трудового законодавства. На підтвердження зазначених тверджень позивач, під час інспекційного відвідування, надав відповідачу фінансові відомості про суми виплачених винагород виконавцям відповідно до умов цивільно-правових угод, які засвідчують виплату різних сум винагород та різний об`єм виконаних робіт виконавцями, що, в свою чергу, не може бути ознакою трудових відносин. Позивач додатково зазначає, що надані вказаними особами послуги не мали систематичного характеру, притаманного саме трудовим відносинам, а оплата праці проводилась згідно з актами виконаних робіт (наданих послуг).

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що з 06.12.2018 року по 14.12.2018 року відповідач провів інспекційне відвідування товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» з питань додержання законодавства про працю та склав акт № ЛВ3568/460/АВ/П на підставі якого виніс постанову про накладення штрафу № ЛВ3568/460/АВ/ФС від 09.01.2019 року.

За наслідками проведеного інспекційного відвідування товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати», відповідач встановив факт допуску позивачем працівників до роботи без укладення трудового договору, який свідчить про порушення частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України. Відповідач зазначив, що в ході проведення інспекційного відвідування встановив, що у позивача працюють громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з якими не укладено трудових договорів, натомість укладено однотипні цивільно-правові договори. На думку відповідача, між підприємством та вказаними працівниками мали місце відносини цивільно-правового характеру, адже наданими позивачем договорами не передбачено ні конкретного обсягу робіт, які мають бути виконані виконавцем, ні конкретних послуг, які мають бути спожиті замовником в процесі їх надання виконавцем, предметом укладених товариством угод є сам процес праці, а не її кінцевий результат; виконання робіт виконавцями носить систематичний характер з виконання однієї і тієї ж самої трудової функції та із систематичною оплатою праці (щомісячно).

Таким чином, відповідач зробив висновок, що правовідносини, які склалися між позивачем та зазначеними особами є трудовими.

Відповідач вважає, що постанова про накладення штрафу прийнята в спосіб, порядку та в межах повноважень відповідного органу визначених чинним законодавством України.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що з 06.12.2018 року по 14.12.2018 року інспектор праці Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_4, на підставі наказу Головного управління Держпрці у Львівській області від 05.12.2018 року № 2909-П, листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 30.11.2018 року та направлення для проведення інспекційного відвідування від 05.12.2018 року № 2709, провів інспекційне відвідування товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплат праці, праці неповнолітніх, гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

За результатами перевірки, 14.12.2018 року інспектор праці Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_4, склала акт № ЛВ3568/460/АВ, у якому зазначила про порушення позивачем вимог частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» та встановила, що громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адмініструванням єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зокрема на період серпень 2018 року-грудень 2018 року, укладені цивільно-правові угоди, які мають ознаки трудових відносин.

На підставі акта перевірки, Головне управління Держпраці у Львівській області винесло припис № ЛВ3568/460/АВ/П.

27.12.2018 року позивач усунув виявлені у приписі порушення шляхом прийняття громадян ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на роботу по трудовій угоді.

На підставі акта перевірки, Головне управління Держпраці у Львівській області 09.01.2019 року винесло постанову № ЛВ3568/460/АВ/ФС, на підставі якої наклало на товариство з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» штраф в розмірі 335070 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між товариством з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» та громадянами: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають характер трудових, а не цивільно-правових відносин.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

З аналізу цих правових норм видно, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За змістом частини 2 статті 837 Цивільного кодексу України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У відповідності до частини 1 статті 839 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Апеляційний суд дослідивши цивільно-правові угоди, укладені позивачем з фізичними особами: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановив, що предметом угод є виконання робіт, зокрема ОСОБА_1 свердління отворів в деталях, фактично виконував роботи з ремонту напіввагонів, ОСОБА_2 електрозварювальні роботи, ОСОБА_3 роботу слюсара. Цивільно-правовими договорами, які укладені з цими фізичними особами передбачено, що координація процесу виконання роботи покладається на представника замовника в особі ОСОБА_5.

Також за умовами укладених договорів вартість послуг (робіт) визначена наперед у загальній сумі. Однак оплата за послуги здійснюється поетапно, після підписання акту виконаних робіт, що підписаний сторонами. При цьому, апеляційний суд встановив, що відповідно до відомостей з нарахування заробітної плати працівниками підприємства, фізичні особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щомісячно отримували певну суму грошових коштів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені вище угоди не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій.

Зазначене спростовує доводи позивача про безпідставне визначення цивільних відносин між позивачем та вказаними вище особами як трудових.

З приводу посилання позивача на положення статті 204 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт відсутності судового рішення про визнання вказаних вище цивільно-правових правочинів недійсними не може бути безумовним доказом існування між зазначеними особами саме договірних цивільно-правових відносин.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що виконувані фізичною особою ОСОБА_2 роботи відносяться до робіт підвищеної небезпеки, з огляду на те, що у п. 19 Додатку 6 «Перелік видів робіт підвищеної небезпеки, які виконуються на підставі декларації відповідності матеріально-технічної бази роботодавця вимогам законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки» Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1107 зазначено, що зварювальні роботи відносяться до робіт підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про охорону праці», дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки повинен одержати саме роботодавець.

Пунктом 21 Порядку № 1107 визначено, що виконання робіт підвищеної небезпеки, що зазначені в додатку 6 здійснюється роботодавцем на підставі декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці.

Однак, апеляційний суд встановив, що фізична особа ОСОБА_2 не має дозволу на виконання електрозварювальних робіт, що виданий територіальним управлінням Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України.

Отже, фізична особа ОСОБА_2 не могла бути допущена до виконання електрозварювальних робіт на підставі цивільно-правового договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 480/4515/18.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року в справі № 1.380.2019.000527 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини пятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
Повний текст постанови складено 04.10.2019 року ОСОБА_8