Справа № 540/1602/19
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1602/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Морської Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непризначення позивачу пенсії;

- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача від 01.02.2019 р. та 27.05.2019 р. про відмову у призначенні позивачу пенсії ;

- зобов`язати відовідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 28.04.2017 р. у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою від 06.08.2019 р. у справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) з урахуванням положень ст. 263 КАС України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що постійним місцем його проживання з 1992 року є держава Ізраїль. Зазначає, що 28.04.2017 р. через свого представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. 02.06.2017 р. позивач отримав відмову пенсійного органу у призначенні йому пенсії № 60/Ю-25 79/Ю-29 від 26.05.2017 р. Вказане рішення позивач оскаржив до суду та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 р. по справі № 766/20895/17 зобов`язано Херсонське об`єднане управління ПФУ Херсонської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії. Однак, відповідач рішенням від 01.02.2019 р. № 20/03-19 відмовив позивачу в призначенні пенсії, посилаючись на те, що у ОСОБА_1 відсутня реєстрація на території України та документ, що посвідчує його особу не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій. Крім того, 27.05.2019 р. пенсійний орган повторно прийняв рішення № 7039/03-01 про відмову в призначенні пенсії позивачу, з підстав викладених в попередній відмові. Позивач вважає такі рішення протиправними, які суперечать чинному законодавству, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

27.08.2019 р. від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому ГУ ПФУ в Херсонській області заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. 02.11.2018 р. позивач звернувся з заявою, через уповноважену особу представляти його інтереси, щодо призначення пенсії за віком відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До заяви додано ксерокопію паспорту громадянина України для виїзда за кордон від 21.08.2010 року, ксерокопію довіреності уповноваженої особи від 07.03.2017 р., ксерокопію Апостиля, ксерокопію паспорту уповноваженої особи, ксерокопію ідентифікаційного номеру, нотаріально завірену копію трудової книжки (машинописним способом) від 31.08.1973 р. Управлінням розглянуті надані документи позивачем та рішенням №20/03-19 від 01.02.2019 р. відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутністю законних підстав. Відповідач зазначає, що надана представником копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 є документом, що дає право на виїзд з України, в`їзд в Україну, посвідчує осіб власників та підтверджують громадянство України та вказують на постійне місце проживання в країні Ізраїль. Пенсійний орган вважає, що закордонний паспорт надає право громадянину України лише на легальний перетин державного кордону, натомість паспорт громадянина України надає на території держави право користуватися своїми правами та обов`язками. Тому, у зв`язку із тим, що позивачем не дотримані вимоги щодо порядку звернення за пенсією та не наданий паспорт або іншого документу ОСОБА_1 , в якому засвідчене місце проживання (реєстрації) на території України, а саме: в місті Херсоні, відповідач немає законних підстав на призначення позивачу пенсії за віком. Крім того, ГУ ПФУ у Херсонській області вказує на те, що відповідно до п.1 ст.26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років та наявності страхового стажу не меньше 15 років. Однак, в наданій наторіально завіреній копії трудової книжки позивача (машинописним способом) від 31.08.1973 р., в записі № 2 про звільнення наявне виправлення в даті наказу на звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції, тому період трудової діяльності з 25.08.1973 р. по 26.04.1974 р. може бути зарахований до страхового стажу тільки за умови підтвердження іншими документами ( уточнюючою довідкою, первинними документами, тощо). Таким чином, на підставі викладеного, відповідачем відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, про що прийняте оскаржуване рішення, яке пенсійний орган вважає правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від позивача 09.09.2019 р. надійшла відповідь на відзив ГУ ПФУ у Херсонській області, згідно якої позивач не визнає доводи відповідача, викладені у відзиві на позов.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.7 ст.262 КАС України).

Згідно з ч.2 ст.262 КАС України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, 10.04.1992 р. виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де прийнятий на консульський облік в Посольстві України в Державі Ізраїль, що підтверджується відміткою у паспорті НОМЕР_2, копія якого міститься в матеріалах справи.

20.04.2017 р. представник позивача, який діяв на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, подав до Управління Пенсійного Фонду України в місті Херсоні оригінал заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07.03.2017 р., справжність підпису на якій засвідчені нотаріусом Держави Ізраїль з проставлянням апостилю.

До вказаної заяви долучені копії наступних документів: копія довіреності від 07.03.2017 р., складеної у місті Рішон Ле-Ціон, Ізраїль, копія закордонного паспорта від 21.08.2010 р. ОСОБА_1 з відміткою про постійне місце проживання в державі Ізраїль, копію трудової книжки від 31.08.1973 р. з датою звільнення 22.01.1992 р.

26.05.2017 р. листом № 60/ю-25, 79/ю-29 Херсонське об`єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області повідомило представника позивача про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 , у зв`язку з порушенням Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій, а саме, позивачем не надано оригінали документів, що підтверджують стаж, вік та заробітну плату.

Не погоджуючись з відмовою відповідача в розгляді питання у призначенні пенсії за віком, представник позивача звернувся до Херсонського міського суду з позовом.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду (далі - ОААС) від 12.06.2018 р. по справі №766/20895/17 зобов`язано Херсонське об`єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 07.03.2017 р., з урахуванням висновків суду.

27.06.2018 р. представник ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Херсонській області із заявою про добровільне виконання судового рішення та надання розрахунків, відповідно до якої просив виконати рішення ОААС від 12.06.2018 р. по справі № 766/20895/17 та розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 07.03.2017 р., з урахуванням висновків суду.

Листом від 13.07.2018 р. № 1807/03-19 ГУ ПФУ у Херсонській області повідомило юридичний офіс В. Меламед про необхідність подання законним представником позивача до Херсонського відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) оригіналів наступних документів: паспорт громадянина України, довідку про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, документи про стаж, документи про місце проживання (реєстрації) особи, документи, які засвідчують особливий статус особи (за наявності), довіреність на уповноваження бути представником.

02.11.2018 р. представник позивача звернувся до Херсонського відділу обслуговування громадян №1,2,3,4 (сервісний центр) із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Відповідно до розписки-повідомлення наявної в матеріалах справи (а.с.64), 02.11.2018 р. за вх. № 12498 спеціаліст ГУ ПФУ у Херсонській області отримав від представника позивача наступний перелік документів: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру ( НОМЕР_1 ), заяву про призначення пенсії від 02.11.2018 р. № 12498, нотаріально завірену копію паспорта № НОМЕР_2 від 21.08.2010 р., нотаріально завірену копію трудової книжки, нотаріально завірену копію довіреності та копії паспорта представника.

01.02.2019 р. ГУ ПФУ у Херсонській області, розглянувши вищевказану заяву представника позивача прийняло рішення № 20/03-19, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю оригіналу паспорта громадянина України та документу про місце реєстрації ОСОБА_1 на території України.

Позивач, не погодившись з відмовою у призначенні пенсії, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Оцінюючи підстави, зазначені в рішенні відповідача від 01.02.2019 р. для відмови у задоволенні заяви представника позивача від 02.11.2018 р. про призначення пенсії ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV), загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивачі, які проживають в державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-IV від 11.12.2003, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України Про пенсійне забезпечення № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII) та Законом № 1058-ІV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону № 1788-XII, пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

В свою чергу, Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Відсутність законодавчо встановленого механізму призначення пенсії громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлено ст. 46 Конституції України.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням позивача, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Отже, суд дійшов висновку про безпідставність відмови Управління у призначенні пенсії позивачу, у зв`язку з відсутністю документу про місце реєстрації на території України.

Разом з тим, питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженим постановою правління ПФУ 25.11.2005 року №22-1 (надалі - Порядок №22-1).

Пунктом 2.1 Порядку №22-1 встановлено перелік документів, які додаються до заяви про призначенні пенсії. Це, зокрема:

- документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637,

- для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07.2000 року (додатки 1, 3 до Положення); за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30.06.2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам,

-документи про місце проживання (реєстрації) особи, та інші.

Згідно п. 2.9. Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Одночасно, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 р. визначено назви та види документів, які зокрема, посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Так, пунктом 1 ч. 1 ст. 13 вказаного Закону документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що звертаючись до органу Пенсійного фонду за призначенням або перерахунком пенсії, особа повинна пред`явити, зокрема, паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу. При цьому, таким документом може бути, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Судом встановлено, що при зверненні до ГУ ПФУ в Херсонській області, а також до матеріалів справи представником позивача додавався паспорт громадянина України - ОСОБА_1 для виїзду за кордон № НОМЕР_2 .

Дослідивши апостильовану копію вказаного документу, суд дійшов висновку, що він є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, перелік яких чітко передбачений ЗУ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Таким чином, суд приходить до висновку, про безпідставність причини, вказаної відповідачем для відмови у призначенні пенсії - відсутність паспорта громадянина України, оскільки факт громадянств України позивач підтвердив, надавши паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відтак, оскільки інших підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії відповідач не навів, суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення від 01.02.2019 р. № 20/03-19, зобов`язання повторно розглянути заяву представника позивача про призначення пенсії за віком від 02.11.2018 р. разом із доданими до неї документами з урахуванням висновків суду, та вирішити її по суті з прийнятям рішення про наявність або відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію (вік, стаж).

Щодо позовної заяви про зобов`язання призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 28.04.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом справ.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Призначення та виплата пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Отже, вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що права позивача в частині нарахування та виплати пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, на час розгляду даної справи не порушені, оскільки нарахування пенсії не проведене, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком, яка викладена в рішенні від 01.02.2019 р. № 20/03-19.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області(; вул.28 Армії, 6, м. Херсон, 73005) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком від 02.11.2018 р. разом із доданими до неї документами, та вирішити її по суті з прийняттям рішення про наявність або відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (; вул.28 Армії, 6, м. Херсон, 73005).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Морська Г.М.

кат. 112010200