Справа № 826/1720/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1720/18 Головуючий у І інстанції - Скочок Т.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянка Республіки Таджикистан ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Державної міграційної служби України, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 301 від 07 липня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 111-17 від 17 листопада 2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог Позивачка послалась на те, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних та релігійних причин на території Таджикистану, а також систематичного порушення прав людини, залишила разом із своєю сім`єю країну свого походження - Республіку Таджикистан у пошуках притулку та прибула в Україну.

Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивачка послалась на те, що у своїй заяві - анкеті вона чітко зазначила причини, які унеможливлюють її повернення та повернення її родини в країну походження через переслідування по політичним та релігійним причинам, зокрема, позивач зазначала, що не має можливості повернутися до Таджикистану через політичні причини, оскільки вона та її чоловік є членами єдиної опозиційної партії в країні - Партії Ісламського Відродження Таджикистану (скорочена назва - ПІВТ), а також через релігійні причини, оскільки, як зазначала позивач, вона та члени її родини є правовірними мусульманами. Її чоловік активно фінансово підтримував діяльність партії, зокрема, надавав безоплатно в користування свій транспорт для потреб діяльності партії. Також, Позивач вказувала на те, що її чоловік був вимушений залишити Таджикистан в 2016 році, оскільки ПІВТ було заборонено в Таджикистані, а на позивача та членів її родини розпочався сильний тиск. Майже всіх членів ПІВТ було ув`язнено, а інші були вимушені покинути країну. Родина позивача не могла безпечно проживати в Туреччині через те, що наразі уряд Туреччини масово депортує таджиків за домовленістю з урядом Таджикистану, у зв`язку з чим, позивач зазначала, що боїться повернутися до Таджикистану, оскільки її родину переслідуватимуть, а чоловіка - ув`язнять.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 2а, ) №301 від 07 липня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 (поштова адреса: АДРЕСА_1 БФ «Право на захист», РНОКПП відсутній) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, ) №111-17 від 17 листопада 2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 (поштова адреса: АДРЕСА_1 БФ «Право на захист», РНОКПП відсутній) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 2а, ) повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 (поштова адреса: АДРЕСА_1 БФ «Право на захист», РНОКПП відсутній) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням Державна міграційна служби України подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Державна міграційна служби України зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, також підтверджується його особливою увагою й на те, що окрім проведеної співбесіди з Позивачем 23.06.2017 року, проводилася співбесіда 03.07.2017 року, проте, з опису документів, що знаходяться в особовій справі Позивача, а також з матеріалів самої особової справи не вбачається, що 03.07.2017 року з Позивачем взагалі проводилася будь-які співбесіди. Водночас, Відповідач повідомляє, що з матеріалів особової справи Позивача, що за № 2017КУІУ0073, встановлено, що проводилася співбесіда 03.07.2017 року з чоловіком Позивача громадянином Таджикистану ОСОБА_4 в рамках особової справи останнього, що за № 2017КУІУ0077. За таких обставин, суд першої інстанції на зазначені положення уваги не звернув та помилково скасував оскаржуване рішення.

Позивачем та Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві відзиви на апеляційну скаргу не подавались.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково ми доказами та перевіряє законність і обґрунтованість.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Таджикистан, народилася у місті Душанбе, за національністю - таджичка, за віросповіданням - Іслам .

Позивачка на територію України прибула 03 січня 2017 року легально до міста Львов потягом.

За отриманням захисту на території України звернулась вперше, на момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально, зокрема, 20 червня 2017 року Позивачка вперше звернулася до ГУ ДМС України в місті Києві із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною неможливості повернення на територію Республіки Таджикистан позивач зазначила, що вона та її чоловік є членами єдиної опозиційної партії в країні - Партії Ісламського Відродження Таджикистану, забороненої в Таджикистані, через що на них здійснювався сильний тиск, а також через релігійні причини, оскільки вона та члени її родини є правовірними мусульманами, тому заявниця побоюється повертатись до країни громадянської належності через можливе переслідування її та її родини та через можливе ув`язнення її чоловіка.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з Позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 07 липня 2017 року відмовлено заявнику - громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту висновку про відмову, заявницею не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б перебування на території країни походження. Іноземка не брала участь у жодній релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавала, приналежність до певної політичної партії документально не доведено, у зв`язку з чим не має підстав вважати, як зазначено у висновку, що заявниця має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на думку відповідача 1, є відсутніми.

Також, у вказаному висновку зазначено, що заявниця не довела факти насильства, відповідно відсутні підстави вважати, що їй загрожує застосування смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство, тобто заявниця не надала жодних доказів, які б доводили наявність підстав для надання їй додаткового захисту (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 301 від 07 липня 2017 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу разом та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 180 від 10 липня 2017 року позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Позивач 14 липня 2017 року звернулась до Державної міграційної служби України з відповідною скаргою, за наслідками розгляду якої складено висновок від 15 листопада 2017 року, відповідно до змісту якого на підставі встановлених обставин уповноважена особа Державної міграційної служби України дійшла до висновку про доцільність відхилення скарги Позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року № 111-17 скарга ОСОБА_3 від 14 липня 2017 року на наказ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві від 07 липня 2017 року № 301 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відхилена.

Повідомленням Державної міграційної служби України № 56 від 30 листопада 2017 року Позивачку повідомлено про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві № 301 від 07 липня 2017 року та рішення Державної міграційної служби України № 111-17 від 17 листопада 2017 протиправними, Позивачка звернулась до адміністративного суду зданим адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачами не в повному обсязі були досліджені усі обставини, з яких Позивач звернулась з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржувані наказ ГУ ДМС України в місті Києві № 301 від 07 липня 2017 року та рішення ДМС України № 111-17 від 17 листопада 2017 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов`язання повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства саме Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві, як суб`єкта владних повноважень, який прийняв первинне рішення з вказаного питання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI, в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено статтею 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За приписами частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведених правових норм випливає, що у Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6-8 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 1 статті 12 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивачем під час звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не надано документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI та доказів, що підтверджують її реального переслідування.

Однак, чинним законодавством на заявника не покладено саме обов`язку обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також, положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відтак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких приймається рішення про оформлення документів щодо визнання для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку суду, такі питання мають вирішуватися саме під час прийняття рішення про надання або відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, але аж ніяк не під час вирішення питання щодо оформлення документів.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, на думку суду, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо оформлення документів щодо визнання для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою, з чим погоджується колегія суддів.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18 березня 2004 року № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у проведеній співбесіді, заявник (позивач) вказала, що причиною звернення за захистом є переслідування владою Республіки Таджикистан з політичних причин, а також наявність побоювань щодо можливого переслідування з релігійних мотивів.

Позивач зазначила, що вона разом зі своїм чоловіком неофіційно входили до складу членів єдиної опозиційної партії Таджикистану - ПІВТ, через що в неї наявні побоювання зазнати серйозної шкоди з боку органів державної влади Таджикистану, оскільки на членів цієї партії здійснюється сильний тиск, також є побоювання через релігійні мотиви, оскільки вона та її родина є правовірними мусульманами.

Також, з наданої суду копії особової справи Позивача вбачається, що останньою були вказані підстави того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує життю та свободі їй та її родині і така ситуація склалася внаслідок того, що вона та її чоловік є правовірними мусульманами, а її чоловік більш того активно фінансово підтримував діяльність партії, яка заборонена в Таджикистані.

Тобто, при зверненні до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач надала аргументи та докази щодо наявності очевидно обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через які вона разом зі своїми неповнолітніми дітьми не бажає користуватися захистом своєї країни або не може користуватися цим захистом.

Крім того, Позивач є громадянкою Таджикистан, державною мовою є таджицька, а мовою міжнаціонального спілкування у Таджикистані є російська мова, якою остання володіє, що підтверджується власноручно заповненими документами, копії яких містяться в матеріалах справи, в той же час, матеріали справи не містять жодних доказів того, що Позивач володіє та/або розуміє українську мову, яка є державною на території України.

Так, з наданої суду копії протоколу співбесіди від 23 червня 2017 року вбачається, що на співбесіді не був присутній перекладач, який би перекладав усі запитання та відповіді на них з російської мови, якою позивач володіє, на українську мову, на якій проводились записи співбесіди та з якими ознайомлювалась Позивач.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані обставини є прямим порушенням прав Позивача, оскільки вона була позбавлена можливості належним чином надати пояснення та перевірити чи дійсно протокол співбесіди відповідає її словам, з чим погоджується колегія суддів.

З огляду на те, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях, суд першої інстанції зазначає, що матеріалами справи підтверджено заборона діяльності на території Таджикистану єдиної опозиційної партії Таджикистану - ПІВТ.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень щодо того, що Позивач та її чоловік були членами цієї партії не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення у оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Так, із загальнодоступних джерел, а також матеріалів, наданих Позивачем до матеріалів справи, вбачається, що ситуація в Демократичній Таджикистані залишається складною, що викликає стурбованість відносно її захисту та захисту членів родини, у зв`язку з викладеними вище обставинами.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з опису документів, що знаходяться в особовій справі Позивача, а також з матеріалів самої особової справи не вбачається, що 03 липня 2017 року з Позивачем взагалі проводилася будь-які співбесіди.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Відповідачами не в повному обсязі були досліджені усі обставини, з яких Позивач звернулась з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржувані наказ ГУ ДМС України в місті Києві № 301 від 07 липня 2017 року та рішення ДМС України № 111-17 від 17 листопада 2017 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, то суд першої інстанції правильно зазначив, оскільки наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 301 від 07 липня 2017 року прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві, а Державною міграційною службою України прийнято рішення № 111-17 від 17 листопада 2017 року за результатами розгляду скарги Позивача на вказаний наказ, з метою найбільш ефективного захисту порушеного права Позивача, тому необхідно зобов`язати повторно розглянути заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства саме Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві, як суб`єкта владних повноважень, який прийняв первинне рішення з вказаного питання.

Крім того, доводи Державної міграційної служби України про те, що 03.07.2017 року проводилася співбесіда саме з чоловіком Позивача громадянином Таджикистану ОСОБА_4 в рамках особової справи останнього № 2017КУІУ0077 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вищенаведеного.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Державної міграційної служби України викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В. Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 01.10.2019 року.