Справа № 813/4921/17
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/4921/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Інтернафтогазбуд» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Інтернафтогазбуд» (м.Київ, вул.Велика Житомирівська, 25/2) до Головного управління ДФС у Львівській області (м.Львів, вул.Стрийська, 35) про визнання протиправним та скасування рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу №1 від 28.03.2017.

Ухвалою суду Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2017 було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2018, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року задоволено клопотання представника відповідача та залишено позов Приватного акціонерного товариства «Інтернафтогазбуд» без розгляду відповідно ст.123 КАС України.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2019 було скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018, а справу №813/4921/17 направлено до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 10.04.2019 продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у справі.

На адресу суду 07.05.2019 за вх. № 20021 надійшов відзив від представника відповідача.

23.07.2019 від представника позивача надійшли до суду відповідь на відзив за вх. № 26129.

Ухвалою суду від 25.07.2019 року задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі для можливого примирення сторін до 11.09.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з рішенням від 28.03.2017 № 1 Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу. Оскільки прийняте без дотримання вимог податкового законодавства, а тому є таким, що підлягає скасуванню. Позивач покликається на те, що у спірному рішенні не зазначено суму розрахунку, не надано належних доказів про наявність податкового боргу, податковий борг виник до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» № 1797-VIII від 21.12.2016.

24.09.2019 за вх. № 34307 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представником відповідача подано відзив на позов від 07.05.2019 за вх. № 20021, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що податковий борг позивача по платі за користування надрами для видобування природного газу виник у розмірі 12749235,3 грн. Зазначає, що як вбачається із інтегрованої картки платника податку по платі за користування надрами для видобування природного газу, такий борг виник на підставі самостійно задекларованих сум коштів, перевищує 5 мільйонів гривень, не сплачений протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати. У зв`язку із наявністю боргу, відповідачем прийнято рішення № 1 від 28. 03.2017 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу. Отже, приймаючи спірне рішення у відповідача були наявні правові підстави передбачені п.95.5 ст. 95 Податкового кодексу України.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши доводи позову, відзив на нього, зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтернафтогазбуд» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 03.08.2000 за № 0006814.

21.11.2016 приватним акціонерним товариством «Інтернафтогазбуд» було здійснено електронне податкове звітування шляхом подання податкової декларації з рентної плати (місячна) (документ 10800202) за жовтень 2016 року (реєстраційний номер документу ) на суму 354 872,64 грн., направлене 21.11.2016 та було прийнято (отримано) податковим органом - Городоцькою ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області (Яворівське відділення) 21.11.2016.

Головним управління Державної фіскальної служби у Львівській області було винесене Рішення № 1 від 28.03.2017 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу Приватного акціонерного товариства «Інтернафтогазбуд» () відповідно до пункту 95.5 статті 95 Податкового кодексу України, відповідно до якого вирішено стягнути усю суму податкового боргу.

Позивач не погоджуючись з винесеним рішення оскаржував його в адміністративному порядку. 22 червня 2017 року позивачем отримана відповідь державної Фіскальної служби України, якою скарга позивача була залишена без задоволення.

Позивач оскаржив рішення відповідача в судовому порядку, так як вважає його протиправним незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Приймаючи рішення, суд взяв до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлений обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI, який зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.36.1 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визначається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом.

Згідно з п.п. 16.1.4. п. 16.1 ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно з п.п.14.1.175 Податкового кодексу України податковий борг - це сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до п.54.1 ст. 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Приписами пункту 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.56.11 ст. 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

За правилами п.59.1 ст. 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п.59.4 ст.59 Податкового кодексу України, податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2013 відповідачем сформована податкова вимога форми "Ю" № 49-15 та вручена позивачу, про що свідчить відмітка про отримання на копії повідомлення про вручення поштового відправлення.

Аналізуючи вищевказані положення діючого законодавства, суд дійшов висновку про те, що податковий борг позивача виник у зв`язку із несплатою самостійно визначеного платником податку грошового зобов`язання по платі за користування надрами для видобування природного газу, сума боргу є узгодженою.

Заступником начальника Головного управління ДФС у Львівській області прийнято рішення №1 від 28.03.2017 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу, на підставі приписів п. 95.5 ст. 95 Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що підставою для прийняття рішення стала наявність податкового боргу по платі за користування надрами для видобування природного газу у розмірі 12749235,3 грн.

Як вбачається із інтегрованої картки платника податку по платі за користування надрами для видобування природного газу, такий борг виник на підставі самостійно задекларованих сум коштів, перевищує 5 мільйонів гривень, не сплачений протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати ( том І,а.с.239-250).

Згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» № 1797-VIII від 21.12.2016 (цей Закон набрав чинності з 1 січня 2017) пункт 95.5 ст. 95 Податкового кодексу доповнено абзац другий, третій та четвертий такого змісту у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань.

У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника податків у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення.

Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відтак, починаючи з 01.01.2017 контролюючі органи отримали можливість стягувати податковий борг без необхідності отримання рішення суду, а лише на підставі рішення керівника відповідного податкового органу.

Суд зазначає, що згідно даних облікової картки у позивача на момент винесення спірного рішення наявний податковий борг в розмірі, більшому ніж 5 мільйонів гривень, який не сплачений протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати. Дані обставини позивачем під час розгляду справи не спростовані.

Аналогічної правової позиції дотримується Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 30.07.2019 № справи 160/123/19, від 05.08.2019 № справи 160/5429/19.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, зазначено, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем у підтвердження викладеного у відзиві на позовну заяву, додаткових поясненнях викладено підтвердження обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень і долученими доказами спростовує викладене у позовній заяві.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КАС України не підлягають відшкодуванню судові витрати позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заява Приватного акціонерного товариства «Інтернафтогазбуд» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про визнання протиправним та скасування рішення про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу №1 від 28.03.2017, - відмовити .

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення складено та підписано 04 жовтня 2019 року.