Справа № 480/631/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 р.Справа № 480/631/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, м. Суми, повний текст складено 01.07.19 року по справі № 480/631/19

за позовом Приватного акціонерного товариства "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК"

до Сумської міської ради

про визнання протиправним та нечинним рішення в частині,

ВСТАНОВИВ

Приватне акціонерне товариство "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК" (далі по тексту - позивач, ПрАТ "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК") звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумської міської ради (далі по тексту - відповідач), в якому просило суд визнати протиправним та нечинним рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" в частині встановлення диференційованої ставки податку залежно від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єктів господарювання.

Позовні вимоги мотивовані незгодою позивача з оскаржуваним рішенням в частині, що стосується його інтересів (Додаток № 1 до Рішення Сумської міської ради від 20.06.2018р. №3577-МР, пункт 1230.1.1.) як такого, що має ознаки порушення прав суб`єкта господарювання щодо створення дискримінаційних умов порівняно з конкурентами та ставить позивача у нерівне конкурентне становище з платниками податку, що зареєстровані на території м. Суми. Крім цього, позивач звертає увагу, що у зв`язку з порушенням своїх прав ПрАТ "Універмаг "Луцьк" вимушено було звернутися до Антимонопольного комітету України. За результатами розгляду заяви позивача Сумським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України в своїх рекомендаціях №02-08/211 від 28.01.2019 встановлено наявність ознак порушення чинного законодавства України, а саме - Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних дій з боку органів місцевого самоврядування. Вказані обставини, на думку позивача, доводять протиправність рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 по справі №480/631/19 зазначений адміністративний позов задоволено.

Визнано незаконним та нечинним рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" в частині встановлення диференційованої ставки податку залежно від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єктів господарювання, а саме - визнано незаконним та нечинним пункт 1230.1.1. (найменування класифікації будівель та споруд - "Торгові центри, універмаги, магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми") Додатку 1 до рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 року, яким визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 1кв.м. (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) в розмірі 1,5 відсотків для юридичних осіб.

Зобов`язано Сумську міську раду опублікувати резолютивну частину рішення суду від 19.06.2019 року по справі №480/631/19 у виданні, в якому було офіційно оприлюднено рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми", після набрання рішенням законної сили.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неврахування всіх обставин, які мали значення для правильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 по справі №480/631/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким, в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує про відповідність рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" вимогам Податкового кодексу України. Зазначає, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який був встановлений вказаним рішення Сумської міської ради, належить до місцевих податків, і повноваження щодо встановлення такого податку, його об`єкту, розміру ставки, платників податку належать виключно відповідачеві як органу місцевого самоврядування. Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення не допустив перевищення граничних розмірів ставки податку, передбачених пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України. Посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483 «Про затвердження форми типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яка диференціює розмір (ставку) податку на нерухоме майно в залежності від зони адміністративно-територіальної одиниці, щодо якої приймається рішення, вважає, що законодавець допускає диференціацію ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки між суб`єктами господарювання однієї територіальної одиниці (у даному випадку м. Суми), які з великою вірогідністю потенційно можуть конкурувати між собою.

Крім того, відповідач посилається на рішення Антимонопольного комітету України від 27.09.2018 року №524-р, у пунктах 30-32 якого визначено, що встановлення ставок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у меншому розмірі за максимальний, що визначений Податковим кодексом України в межах територіальної громади міста Суми не надає переваг суб`єктам господарювання та не містить вибіркового характеру.

Враховуючи викладене, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення принципів податкового законодавства, оскільки такий висновок зроблений на підставі власного переконання суду першої інстанції та всупереч висновкам, викладеним у вищевказаному рішенні Антимонопольного комітету України.

Зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано зробив висновок про протиправність визначення відповідачем окремої ставки податку для торгових центрів, універмагів, магазинів коду Державного класифікатору будівель і споруд 1230.1.1 через відсутність поділу підкласу 1230.1 у Державному класифікаторі будівель та споруд (ДК БС 018-2000), оскільки ДК БС 018-2000 складений не на підставі Податкового кодексу України, не з метою визначення об`єктів оподаткування та цей Класифікатор не має статусу нормативно-правового акту, а тому його положення не можуть бути застосовані до спірних відносин.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Приватне акціонерне товариство "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК" є юридичною особою, яка зареєстрована за адресою: проспект Волі, м. Луцьк, Волинська область.

З 12.01.2018 позивач є власником об`єкту нерухомості - Торгівельно-розважальний центр "Мануфактура" (далі - ТРЦ "Мануфактура"), що знаходиться за адресою: вул. Харківська, 2/2, м. Суми, Сумська область (а.с.27-36).

20.06.2018 Сумською міською радою було прийнято рішення №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" (а.с.11-26), Додатком № 1 до цього рішення визначені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.15-23).

Так, відповідно до Додатку 1 до спірного рішення, ставки податку для:

- торгових центрів, універмагів, магазинів крім вказаних в підпункті 1230.1.1., встановлені на рівні : зона 1 - 0,25; зона 2 - 0,24; зона 3 - 0,23; зона 4 - 0,2;

- торгових центрів, універмагів та магазинів, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми: 1 зона - 1,5; 2 зона - 1,5; 3 зона - 1,5; 4 зона - 1,5.

Судом першої інстанції встановлено, що ТРЦ "Мануфактура" відповідно до вказаного Додатку № 1 віднесена до ІІ зони.

З урахуванням положень вищезазначеного рішення Сумської міської ради, розмір ставки податку, яка має сплачуватись позивачем, становить 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м.

Вбачаючи у вищезазначеному рішенні міської ради ознаки порушення своїх прав щодо створення дискримінаційних умов порівняно з конкурентами, позивач 20.12.2018 звернувся до Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі по тексту АМК України) із заявою про ознаки порушення в діях Сумської міської ради, що полягають у прийнятті рішення від 20.06.2018 №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми".

За результатами розгляду звернення позивача Сумським обласним територіальним відділенням АМК України 28.01.2019 надано міському голові м. Суми Лисенку О.М. рекомендації №02-08/211, у яких встановлено наявність ознак порушення норм чинного законодавства України, а саме Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови порівняно з конкурентами. Зокрема, територіальний орган АМК відмітив, що встановлення різних ставок податку в залежності від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єкта оподаткування чинним законодавством не передбачено. Також зазначив, що Сумська міська рада, встановивши різні ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в залежності від власної податкової реєстрації (юридичної адреси) власника нерухомості, обмежує тих суб`єктів господарювання, які повинні сплачувати зазначений податок за вищою ставкою, та відповідно, нести більші втрати, порівняно з конкурентами.

Таким чином, Сумська міська рада, за рекомендаціями Сумського обласного територіального відділення АМК, повинна встановлювати розмір ставки вищезазначеного податку виключно з урахуванням місця розташування (зональності) об`єкта нерухомості та типу об`єкта нерухомості.

З урахуванням викладеного, Сумській міській раді надано обов`язкові до розгляду рекомендації - у місячний строк з дня отримання цих рекомендацій припинити дії, які містять ознаки порушення конкурентного законодавства, шляхом встановлення однакових ставок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на 2019 рік як для місцевих, так і немісцевих власників нерухомості (а.с.39-43).

Однак, у листі від 07.02.2019 №06.01.-18/850 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради зазначив, що граничний розмір встановленої спірним рішенням ставки не перевищено, а повноваження щодо встановлення таких ставок належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад (а.с.110).

Позивач, вважаючи протиправним вищевказане рішення в частині, що стосується його інтересів (Додаток №1 до Рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР, пункт 1230.1.1.), звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного рішення в частині, що стосується прав позивача, оскільки в результаті його прийняття для суб`єктів господарювання, які зареєстровані або мають юридичну адресу за межами м. Суми та мають торгові центри, універмаги чи магазини у м. Суми, Сумською міською радою створені дискримінаційні та несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами на ринку роздрібної торгівлі, які зареєстровані у м. Суми, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо встановлення податків і зборів передбачені п.12.3. ст.12 Податкового кодексу України (далі ПК України), згідно з яким сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Частиною 3 статті 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За змістом ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно ч.1 ст.69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених Податковим кодексом України, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) (п. 10.3 статті 10 ПК України.)

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 ПК України з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII ПК України для відповідного місцевого податку чи збору (п.п.12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Кодексу).

У відповідності до п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пп. 266.9.1 п. 266.9 п. 266 Податкового кодексу України податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Отже, виходячи з аналізу викладених норм, обов`язок по встановленню місцевих податків та зборів, зокрема податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, покладено на органи місцевого самоврядування - сільські, селищні, міські ради.

Разом із тим, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (ст. 1 ПК України).

Згідно з пунктом 3.1 статті 3 ПК України рішення органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом, є частиною податкового законодавства України.

Податковий кодекс України у статті 4 встановлює основні засади податкового законодавства України. Відповідно до підпунктів 4.1.2, 4.1.8,.4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу податкове законодавство України ґрунтується в тому числі на наступник принципах:

- рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків;

- єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Таким чином, одним з основоположних принципів встановлення податків і зборів є недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації.

Однак, Сумська міська рада в своєму рішенні від 20.06.2018 №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" виокремила:

- торгові центри, універмаги та магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) у м.Суми (код 1230.1 Додатку №1 Рішення), для яких встановила ставку податку за 1 кв.м. - 0,24% від розміру мінімальної заробітної плати (для юридичних осіб, чиє нерухоме майно розміщено у II зоні);

- та торгові центри, універмаги та магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми (код 1230.1.1 Додатку №1 Рішення), для яких встановила ставку податку за 1 кв.м. у 6,25 разів вище - 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати (для юридичних осіб, чиє нерухоме майно розміщено у II зоні).

Вказане рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" (а.с.11) стосується позивача, оскільки він є власником торгово-розважального центру "Мануфактура", що знаходиться за адресою: вул. Харківська, 2/2, м. Суми (а.с.27-36), на ділянці, що віднесена до ІІ зони.

Пунктом 1230.1.1 у Додатку 1 до рішення СМР №3577-МР від 20.06.2018, встановлено ставку податку на нерухоме майно відмінне від землі, що знаходиться у ІІ зоні - 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати (а.с.18), в той час як торгові центри, розташовані у ІІ зоні, власники яких зареєстровані на території м. Суми, повинні сплачувати податок за ставкою 0,24% мінімальної заробітної плати.

За доводами відповідача, таке рішення було прийнято Сумською міською радою за для того, щоб в подальшому юридичні особи, які на даний час не зареєстровані в м. Суми, були зацікавлені зареєструватися у даному регіоні, що призведе до збільшення надходжень грошових коштів до бюджету міста.

Між тим, колегія суддів зазначає, що у своєму рішенні Сумська міська рада порушила вищенаведені основоположні принципи єдиного підходу до встановлення податків і зборів та недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, адже встановила дискримінаційні умови для суб`єктів господарювання залежно від місця походження капіталу, а саме місця реєстрації юридичної особи.

Також оскаржуваним рішенням порушено принцип нейтральності оподаткування, оскільки для однакових типів об`єктів нерухомості (торгові центри, універмаги та магазини) були встановлені різні ставки податку (для торгових центрів, власники яких мають місце основної податкової реєстрації за межами міста Суми ставка податку в 6,25 разів вища, ніж для торгових центрів, власники яких мають місце основної податкової реєстрації у м. Суми).

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що наслідком вказаного рішення може бути зменшення конкурентоздатності ПрАТ УНІВЕРМАГ ЛУЦЬК на ринку та спотворення і обмеження конкуренції.

Таким чином, в результаті прийняття вказаного Рішення від 20.06.2018 №3577-МР суб`єктам господарювання, які зареєстровані або мають юридичну адресу за межами м. Суми та мають торгові центри, універмаги чи магазини у м. Суми, Сумською міською радою створені дискримінаційні та несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами на ринку роздрібної торгівлі у м. Суми.

Слід вказати, що постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №483 Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку па нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі по тексту - Постанова КМУ від 24.05.2017 №483) затверджено форму типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також форму Додатку 1 до типового рішення, якою визначено категорії будівель, за які сплачується податок на нерухоме майно.

Вказана вище Постанова КМУ від 24.05.2017 №483 диференціює розмір (ставку) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виключно в залежності від зони адміністративно-територіальної одиниці, щодо якої приймається рішення (1, 2, 3, 4 зони, окремо ставка податку для фізичних та юридичних осіб), а також від класифікації будівель (будинки житлові, гуртожитки, будівлі нежитлові (готелі, ресторани, будівлі офісні тощо).

Пункті 1230 «Будівлі торгівельні» цієї класифікації об`єднує підпункти 1230.1 «Торгові центри, універмаги, магазини», 1230.2 Криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, 1230.3 Станції технічного обслуговування автомобілів, 1230.4 Їдальні, кафе, закусочні тощо, 1230.5 Бази та склади підприємств торгівлі і громадського харчування, 1230.6 Будівлі підприємств побутового обслуговування, 1230.9 Будівлі торговельні інші.

Окремий підпункт, який би визначав ставку податку для будівель торгівельних, власниками яких є немісцеві суб`єкти господарювання, у цьому пункті відсутній.

Отже, законодавець допускає диференціацію ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки між суб`єктами господарювання однієї територіальної одиниці (в нашому випадку м. Суми) виключно в залежності від зони розташування, а не в залежності від місця податкової реєстрації платника податку за межами адміністративно-територіальної одиниці.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на постанову КМУ від 24.05.2017 № 483 як на доказ правомірності визначення окремої ставки податку для юридичних осіб, що зареєстровані за межами м. Суми.

Статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що одним із основних принципів місцевого самоврядування є законність.

Відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією регулюються Законом України Про захист економічної конкуренції. Цей Закон застосовується до відносин, які впливають чи можуть вплинути на економічну конкуренцію на території України (ст. 2 Закону).

Згідно з приписами частини 2 статті 4 Закону України Про захист економічної конкуренції органи місцевого самоврядування зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Абзацом 8 частини 2 статті 15 Закону України Про захист економічної конкуренції передбачено, що антиконкурентними діями органів місцевого самоврядування, зокрема, визнається дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Отже, відповідно до наведених норм, реалізація Сумською міською радою покладених на неї повноважень має здійснюватися з дотриманням вимог чинного законодавства, у тому числі Закону України Про захист економічної конкуренції .

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР, згідно з яким ставки податку на нерухоме майно для окремого типу нерухомості, а саме: торгові центри, універмаги, магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації за межами м. Суми встановлені у більшому розмірі у порівнянні з аналогічним типом нерухомості, власники яких мають місце основної податкової реєстрації в межах м. Суми, було предметом дослідження Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Так, на підставі звернення позивача Сумське обласне територіальне відділення АМК України 28.01.2019 надав Міському голові м. Суми Лисенку О.М. рекомендації №02-08/211, у яких встановлено наявність ознак порушення норм чинного законодавства України, а саме Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови порівняно з конкурентами. Зокрема, територіальний орган АМК відмітив, що встановлення різних ставок податку в залежності від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єкта оподаткування чинним законодавством не передбачено. Також зазначив, що Сумська міська рада, встановивши різні ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в залежності від власної податкової реєстрації (юридичної адреси) власника нерухомості, утискає тих суб`єктів господарювання, які повинні сплачувати зазначений податок за вищою ставкою, та відповідно, нести більші втрати, порівняно з конкурентами.

Таким чином, Сумська міська рада за рекомендаціями Сумського обласного територіального відділення АМК повинна встановлювати розмір ставки вищезазначеного податку з урахуванням місця розташування (зональності) об`єкта нерухомості та типу об`єкта нерухомості.

З урахуванням викладеного, Сумській міській раді надано обов`язкові до розгляду рекомендації у місячний строк з дня отримання цих рекомендацій припинити дії, які містять ознаки порушення конкурентного законодавства, шляхом встановлення однакових ставок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на 2019 рік як для місцевих, так і немісцевих власників нерухомості (а.с.39-43).

Проте, Сумською міською радою не враховані вказані обов`язкові рекомендації та листом від 07.02.2019 №06.01.-18/850 повідомлено територіального відділення АМК, що граничний розмір встановленої спірним рішенням ставки не перевищено, а повноваження щодо встановлення таких ставок належить до виключної компетенцією сільських, селищних, міських рад (а.с.110).

Враховуючи викладені обставини та досліджені докази, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення про встановлення ставок зі сплати податку (в частині пункту 1230.1.1 Додатку №1 до рішення), відповідачем не дотримано вимог Закону України Про захист економічної конкуренції про недопущення антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування та основоположних принципів податкового законодавства щодо недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації та принципу нейтральності оподаткування згідно з Податковим кодексом України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з приміткою 2 додатку до Типового рішення про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого постановою КМУ від 24.05.2017 №483, класифікація будівель та споруд, код та найменування зазначаються відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту від 17 серпня 2000 р. № 507.

Поділ підкласу 1230.1.1 у вищевказаному Типовому рішенні відсутній.

Отже, Сумською міською радою протиправно визначено для торгових центрів, універмагів, магазинів код ДК БС 1230.1.1.

Виходячи зі змісту вказаної постанови КМУ від 24.05.2017 №483, є безпідставним твердження відповідача про неможливість застосування до спірних відносин Державного класифікатора будівель і споруд 018-2000, оскільки ця постанова Уряду для розмежування ставок податку в залежності від типу будівель використовує саме дані ДК БС 18 2000.

При цьому, колегія суддів відмічає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач для встановлення ставок податку в залежності від місця податкової реєстрації, також використовував зазначений класифікатор, однак, всупереч вимогам зазначеного класифікатора самостійно встановив окремий код та найменування торгівельних будівель, власником яких є немісцевий суб`єкт господарювання.

З огляду на викладене, посилання відповідача на неможливість застосування ДК БС 18 2000 до спірних відносин, є прийнятними.

Твердження відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував пункти 30-32 рішення Антимонопольного комітету України від 27.09.2018 №524-р, є безпідставними, оскільки цими пунктами рішення СТОВ АМК визначено лише правомірність встановлення ставок податку на нерухоме майно в меншому розмірі за максимально встановлений Податковим кодексом України.

У висновках вказаного рішення Антимонопольного комітету України міститься посилання на відсутність переваг суб`єктам господарювання при встановленні ставок податку в залежності від типів об`єкту нерухомості та місця їх розташування в межах територіальної громади міста Суми, однак, ці висновки не вказують на відсутність переваг для суб`єктів господарювання при визначенні ставок податку в залежності від місця податкової реєстрації (юридичної адреси).

Поряд із цим, як вже було зазначено вище, у рекомендаціях №02-08/211 Сумського обласного територіального відділення АМК України 28.01.2019 чітко встановлено наявність ознак порушення норм Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій Сумської міської ради при встановленні різних ставок податку в залежності від місця податкової адреси платника податку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в результаті прийняття рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3577-МР суб`єктам господарювання, які зареєстровані або мають юридичну адресу за межами м. Суми та мають торгові центри, універмаги чи магазини у м. Суми, відповідачем створено дискримінаційні та несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами на ринку роздрібної торгівлі у м. Суми, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

У справі Щокін проти України Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд зазначив: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про закон, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки , № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96). На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ "УНІВЕРМАГ "ЛУЦЬК" до Сумської міської ради про визнання протиправним та нечинним пункту 1230.1.1. (найменування класифікації будівель та споруд - "Торгові центри, універмаги, магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми") Додатку 1 до рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" в частині встановлення диференційованої ставки податку залежно від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єктів господарювання.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 року по справі № 480/631/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 07.10.2019 року