Справа № 420/3613/19
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Одеса справа № 420/3613/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участі секретаря Ягенської К.О., представників: позивача ОСОБА_1, Бейгельзімера М.Г., відповідача Коротких О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом Приватного підприємства "АВТО-ГРАНД" до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування - податкових повідомлень рішень: №№ № від 09.02.2018 року, від 08.02.2018 року №, №,№,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «АВТО-ГРАНД» до Головного управління ДФС в Одеській області в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем індивідуальні акти від 09.02.2018 року - податкових повідомлень рішень №№ про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 27 080,91 грн., про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 170,00 грн.; від 08.02.2018 року № про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем Податок на прибуток приватних підприємств 287 643,00 грн., про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем Податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів 18 554,00 грн., про зменшення суми від'ємного значення суми податку на додану вартість 14 855,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що вищезазначені податкові повідомлення-рішення (далі ППР) були винесені податковим органом на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки ПП «АВТО-ГРАНД» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2016», а тому вони є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки з боку позивача відсутні порушення вимог Податкового кодексу України та інших нормативно-правових документів.

Представник головного управління ДФС в Одеській області проти задоволення позовних вимог Приватного підприємства «АВТО-ГРАНД» заперечувала з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, та наполягала, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними, обґрунтованими, та винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 24.06.2019 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 15.07.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Судом у справі встановлено наступне.

Приватне підприємство «АВТО-ГРАНД» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.05.2008 року за № 1 001408 (т.1 а.с.14).

В період з 25.09.2017 року по 19.01.2018 року на підставі направлень на перевірку від 25.09.2017 року виданих ГУ ДФС в Одеській області відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.1 статті 77 Податкового кодексу України, плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 3 квартал 2017 року, наказу ГУ ДФС в Одеській області від 06.09.2017 року №4080, проведена планова виїзна документальна перевірка Приватного підприємства «АВТО-ГРАНД», з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 року, іншого законодавства за період з 01.04.2014 по 31.12.2016 року, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами перевірки податковим органом було складено акт №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року (т.1 а.с.143-176), у висновках якого зазначено, зокрема, про порушення позивачем наступних норм законодавства:

- п.44.1, п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п. 134.1 ст.134, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.8 ст.138, і п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями), ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV, із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 235193 грн., в тому числі за 2014 рік - 37376 грн., 2015 рік - 25395 грн., 2016 рік - 172422 грн.;

- п.44.1, п.44.2 ст.44, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.3, п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ, із змінами і доповненнями, ч.1, ч.2 ст.9 Закону України«Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV,із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього всумі14843 грн. в тому числі за квітень 2015 року на 14843 грн.

та встановлено завищення від'ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду всього на суму 14855 грн. у тому числі у грудні 2016 року на 14855 грн.;

-пп.14.1.129 п.14.1 ст.14, пп.266.1.1 п.266.1, пп.266.2.1 п.266.2, пп.266.3.3 п.266.3, пп.266.7.5 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податкові зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в періоді, що перевірявся, на загальну суму 21664,73 грн., у тому числі за 2016 рік в сумі 21664,73 грн.

На підставі вищезазначеного та акту перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області винесено податкові повідомлення-рішення:

№ від 09.02.2018 року, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 27 080,91 грн. (т.1 а.с. 180);

№від 09.02.2018 року, яким до позивача було застосовано штрафні (фінансових) санкцій (штрафів) за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»у розмірі 170,00 грн. (т.1 а.с. 181);

№ від 08.02.2018 року, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 287 643,00 грн. (т.1 а.с. 177);

№від 08.02.2018 року - яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів на суму 18 554,00 грн. (т.1 а.с. 178);

№від 08.02.2018 року - яким позивачу було зменшено суми від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі - 14 855,00 грн. (т.1 а.с.179)

Судом встановлено, що зазначені в акті перевірки №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року порушення були визначені податковим органом через:

- надання позивачу юридичних послуг ФОП ОСОБА_1, що полягають у абонентському юридичному обслуговані господарської діяльності (ППР № від 08.02.2018 року);

- списання паливно-мастильних матеріалів (ППР №від 08.02.2018 року, ППР№ від 08.02.2018 року, ППР№ від 08.02.2018 року);

- не включення до складу податкових зобов'язань з ПДВ за вересень 2016 року по податковим накладним виписаним та зареєстрованих в ЄДРПН на адресу ТОВ «Бенграф» та ТОВ «УКРПАК-ІНДУСТРІЯ» (ППР№ від 08.02.2018 року, ППР№ від 08.02.2018 року);

- не декларування позивачем податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки (ППР№ від 09.02.2018 року, ППР№ від 09.02.2018 року).

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України) (в редакції чинній на момент вчинення правопорушень).

Щодо податкового повідомлення рішення № від 08.02.2019 року суд зазначає наступне.

Податковим кодексом України визначено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п.135.1 ст. 135 ПК України).

Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу (п. 137.1 ст. 137 ПКУ).

Пунктом 139.1.1 та 139.1.2 п. 139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України визначено, що фінансовий результат до оподаткування:

Збільшується на суму витрат на формування резервів та забезпечень для відшкодування наступних (майбутніх) витрат (крім забезпечень на відпустки працівникам та інші виплати, пов'язані з оплатою праці, та резервів, визначених пунктами 139.2-139.3 цієї статті) відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Зменшується на суму витрат (крім оплати відпусток працівникам та інші виплати, пов'язані з оплатою праці, та резервів, визначених пунктами 139.2-139.3 цієї статті), які відшкодовані за рахунок резервів та забезпечень сформованих відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму коригування (зменшення) резервів та забезпечень для відшкодування наступних (майбутніх) витрат (крім забезпечень на відпустки працівникам та інші виплати, пов'язані з оплатою праці, та резервів, визначених пунктами 139.2-139.3 цієї статті), на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно п.9 розділу «Витрати» «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16» затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 31.12.99 року №318 визначено виключний перелік послуг, які не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати.

Згідно п. 18 наведеного Положення витрати на юридичні послуги відносяться до адміністративних витрат.

Відповідно до ст. 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тому витрати підприємства для цілей оподаткування податком на прибуток, а податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість повинні бути підтверджений первинними документами, що відображають реальність господарської операції, та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Вирішуючи даний спір, суд, з приводу встановлення контролюючим органом з боку ПП «АВТО-ГРАНД» порушень вимог податкового законодавства за фактами отримання позивачем юридичних послуг ФОП ОСОБА_1, що полягають у абонентському юридичному обслуговані господарської діяльності, зазначає наступне.

Як встановлено судом, 22.04.2015 року між ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) та ПП «АВТО-ГРАНД» (Замовник) укладено договір №22042015 про надання юридичних послуг (т.1 а.с. 186-188).

Згідно пункту 1.1, 1.3, 3.1 на умовах даного Договору, Виконавець зобов'язується надати Замовнику юридичні послуги, що полягають у абонентському юридичному обслуговуванні господарської діяльності Замовника, що виражається у виконанні поточних конкретних юридичних доручень Замовника щодо здійснення певних дій або надання інших юридичних послуг.

Розмір щомісячного грошового платежу у фіксованому розмірі, зазначеному в даному Договорі, підлягає сплаті незалежно від того, який об'єм юридичних послуг надано у певному місяці.

Замовник зобов'язаний оплачувати фактичні витрати Виконавця, необхідні для виконання ним обов'язків за наданими Виконавцем документами, оплачувати послуги Виконавця в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 4.1 визначено порядок оплати послуг виконання, з яких вбачається, що розмір фіксованого щомісячного грошового платежу складається у такому порядку: за квітень місяць 2015 року - 15000,00 грн.; з травня 2015 року по грудень 2016 року - 47145 грн., що в загалом складає 957900,00 грн.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки контролюючим органом зроблено висновок про завищення позивачем податку на прибуток по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1, яка надавала юридичні послуги, що полягають у абонентському юридичному обслуговуванні господарської діяльності оскільки в наданих до перевірки актах виконаних робіт не деталізовано опис, які саме юридичні послуги надавались та не надано жодних документів, які свідчать про реальність наданих послуг.

З огляду на зазначене відповідач вважає, що ПП «АВТО-ГРАНД» не доведено використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності сформованих ним витрат по «юридичним послугам», що в свою чергу призвело до завищення витрат на загальну суму 957900 грн. за 2016 рік.

Суд зазначає, що статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №996-XIV) визначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 цього Закону бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, відповідно до якого первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Так первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, системний аналіз вище окреслених законодавчих положень дає змогу дійти висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами (у тому числі актами приймання-передачі товарів (робіт, послуг). Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності усіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Також суд вважає за доцільне наголосити, що здійснювані між господарюючими суб'єктами фінансово-господарські операції у своїй суті повинні містити розумні економічні або інші причини (ділову мету) систематичного придбання та виконання робіт. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності.

Суд зазначає, що позивачем для підтвердження реальності надання юридичних послуг ФОП ОСОБА_1 було надано до суду: щомісячні акти надання послуг, додатки до актів надання юридичних послуг за договором про надання правничих послуг від 22.04.2015 року №22042015, які складались наприкінці року та в яких наводились письмові консультації (т.1 а.с.186-225), чим спростовується висновок податкового органу про нереальність отримання ПП «АВТО-ГРАНД» юридичних послуг від зазначеної особи та завищення позивачем витрат на загальну суму 957900 грн. у 2016 році.

Тому суд доходить висновку щодо неправомірності зменшення відповідачем витрат позивача на суму 957900 грн. та збільшення податку на прибуток.

Щодо списання позивачем паливно-мастильних матеріалів відповідно до яких податковим органом винесено ППР №від 08.02.2018 року, ППР№ від 08.02.2018 року, ППР№ від 08.02.2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Пунктами 201.1, 201.4 ст. 201 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товару (послуг).

Згідно п. 201.10 ст. 201 Кодексу податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 201.6 ст. 201 Кодексу встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Як вбачається з акту перевірки №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року податковим органом встановлено завищення витрат на загальну суму 141083 грн., заниження нарахування податку на додану вартість за квітень 2015 року в сумі 12059 грн. та завищення від'ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного (звітного) періоду у грудні 2016 року на суму 12071,66 грн. з підстав чого прийняті відповідні податкові повідомлення-рішення.

До зазначеного висновку контролюючий орган дійшов з огляду на наступне.

Так з акту перевірки вбачається, що згідно наданих до перевірки документів у 2015 році у позивача за вантажним транспортом використовувалось для списання ПММ типову форму №2 ТН «Подорожній лист вантажного автомобіля», проте відповідно до таких подорожніх листів перевіряючим не можливо встановити зв'язок щодо списання ПММ в межах господарської діяльності платника податків.

При цьому у наданих до перевірки подорожніх листах, відсутня інформація щодо маршруту автомобіля, а саме не зазначено місце завантаження та місце розвантаження автомобіля. В зазначеному первинному документі відсутня інформація щодо показання спідометра (одометра) при виїзді з гаража та при поверненні в гараж, тобто неможливо реально встановити відстань, що пройшов автомобіль, а як наслідок неможливо встановити фактичне споживання палива, виходячи із норм споживання палива (л/100км). Не вказано в подорожніх листах час виїзду/повернення з/в гараж. В подорожніх листах не вказано залишки пального за автомобілями при виїзді з гаражу, в жодному з подорожніх листів не враховано відстань, що пройшов автомобіль з вантажем та без вантажу, а це напряму впливає на використання пального. В Подорожніх листах відсутні відомості щодо вантажу, його ваги, не вказано номери прикладених товарно-транспортних накладних, тобто відповідно до таких подорожніх листів неможливо взагалі встановити зв'язок щодо списання пально - мастильних матеріалів в межах господарської діяльності платника податків.

З такими висновками контролюючого органу суд не погоджується виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 6 статті 6 даного Закону встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, у межах своєї компетенції, відповідно до галузевих особливостей розробляють на базі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку методичні рекомендації щодо їх застосування.

У відповідності до Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.1998 №1706, було розроблено Методичні рекомендації з формування собівартості перевезень (робіт, послуг) на транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 05.02.2001 №65 (надалі - Методичні рекомендації), які можуть застосовуватись для цілей планування, ведення обліку і калькулювання собівартості перевезень вантажів і пасажирів, робіт і послуг, пов`язаних з транспортним процесом, як на транспортних підприємствах, так і на інших підприємствах, що виконують зазначені роботи (послуги), незалежно від форм власності і підпорядкування, але з врахуванням технологічних і організаційних особливостей кожного підприємства.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій визначено, що собівартість перевезень (робіт, послуг) - це виражені в грошовій формі поточні витрати транспортних підприємств, безпосередньо пов`язані з підготовкою та здійсненням процесу перевезень вантажів і пасажирів, а також виконанням робіт і послуг, що забезпечують перевезення.

В силу положень п.30 Методичних рекомендацій до виробничої собівартості перевезень включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; загальновиробничі витрати.

Відповідно до п.32 Методичних рекомендацій до статті калькуляції «Прямі матеріальні витрати» включається вартість усіх видів пально-мастильних та інших матеріалів (включаючи транспортно-заготівельні витрати), що використані як безпосередньо на виконання перевезень (робіт, послуг), так і на технологічні операції в процесі підготовки рухомого складу до експлуатації, а також витрати пально-мастильних матеріалів на допоміжно-службовий, учбово-тренувальний та невиробничий нальоти годин.

Крім того, в силу вимог пункту 4.4 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43, для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах, нормативні витрати палива розраховуються за формулою, яка передбачає, що при виконанні вантажними автомобілями роботи для визначення норми по витратам палива враховується показник загального пробігу автомобіля та показник пробігу з вантажем.

На підтвердження здійснених витрат позивачем надано до матеріалів накази про проведення інвентаризації, розписки до інвентаризації (опис), видаткові накладні щодо придбання дизельного палива, акти списання пального, наказ про списання паливно-мастильних матеріалів, наказ про затвердження норм витрат паливно-мастильних матеріалів на роботу вантажних автомобілів, подорожні листи, товарно-транспортні накладні(т.1 а.с. 225-264, т.2 а.с. 53-147).

Посилання відповідача на те, що подорожні листи не містять показання спідометра (одометра) при в'їзді з гаража та при поверненні в гараж не приймається судом до уваги, оскільки відповідачем не зазначено в якому нормативно-правовому документі передбачено, що ці документи повинні містити дані про пробіг та кількість використаного пального.

Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів в Україні щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» внесено зміни у Закон України « Про автомобільний транспорт», яким виключено положення про необхідність подорожнього листа для водіїв, тому посилання відповідача на відсутність відомостей у подорожних листах позивача, як підставу для неможливості підтвердження використання ПММ в підприємницькій діяльності є безпідставним.

Щодо посилань контролюючого органу на вимогу обов`язковості заповнення усіх реквізитів «Подорожнього листа вантажного автомобіля», затвердженого Наказом №74, слід зазначити, що господарська операція може супроводжуватися складенням будь-якого первинного документа, який містить обов`язкові реквізити, визначені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому не всі реквізити такого первинного документа, як подорожній лист, є обов`язковими. Тому якщо в документі не заповнено деякі реквізити, але обов`язкові реквізити заповнено, такий первинний документ не можна визнати недійсним.

Натомість, у кожному подорожньому листі в розділі «Витрата паливно - мастильних матеріалів» зазначено фактичний розмір витрат пального, в розділі «Завдання водієві» вказаний пробіг автомобіля, дати виїзду з гаража та при поверненні до гаража, звідки и куди їде автомобіль, найменування вантажу, кількість їздок з вантажем, кількість перевезених тонн, що є належним підтвердження використання Позивачем таких паливо-мастильних матеріалів у господарській діяльності та дає можливість встановити обсяги та порядок використання і списання паливо-мастильних матеріалів Позивачем.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 44.6 ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до статей 9, 77, 90 КАС України суд повинен вжити заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об'єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

При цьому суд не може обмежити право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право долучати до матеріалів справи докази на підтвердження тих чи інших обставин надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 28.05.2019 року по справі №816/2023/15, від 26.03.2019 року по справі №812/8245/13-а, від 19.06.2018 року по справі №826/7704/16.

З огляду на зазначене суд доходить висновку щодо помилковості висновків відповідача наведених у акті перевірки №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року, щодо завищення витрат на загальну суму 141083 грн.

Та враховуючи те, що суд дійшов висновку щодо правомірності віднесення витрат на придбання палива для автомобілів які використовуються позивачем у господарській діяльності то й сума ПДВ 26915 грн. сплачена продавцю ПММ правомірно віднесена до податкового кредиту, а тому ППР № від 08.02.2018 року в частині суми ПДВ 12059 грн. підлягає скасуванню.

З приводу встановлення контролюючим органом з боку ПП «АВТО-ГРАНД» порушення, щодо не включення до складу податкових зобов'язань з ПДВ за вересень 2016 року по податковим накладним виписаним та зареєстрованих в ЄДРПН на адресу ТОВ «Бенграф» та ТОВ «УКРПАК-ІНДУСТРІЯ».

Так, як вбачається з акту перевірки №126/15-32-14-05/35916309 від 26.01.2018 року встановлено, що підприємство не включило до складу податкових зобов'язань з ПДВ за вересень 2016 року у сумі 2783,34 грн. по податковим накладним виписаним та зареєстрованих в ЄДРПН на адресу ТОВ «Бенграф» у вересні 2016 року від 16.09.2016 року №7 на суму ПДВ 1116,67 грн. та на адресу ТОВ «УКРПАК-ІНДУСТРІЯ» в вересні 2016 року від 12.09.2016 року №6 на суму ПДВ 1666,67 грн.

Судом встановлено та представником позивача в судовому засіданні не заперечувалось, що підприємство дійсно не включило до складу податкових зобов'язань з ПДВ за вересень 2016 року податкові зобов'язання у сумі 2783,34 грн. по вищезазначеним податковим накладним, з огляду на що ПП «АВТО-ГРАНД» визнало правомірність винесення спірних ППР № від 08.02.2018 року та № від 08.02.2018 року на суму 2783,34грн. .

На підставі вищезазначеного, враховуючи наведені судом обставини суд доходить висновку щодо протиправності податкового повідомлення рішення № від 08.02.2018 року за платежем податок на прибуток приватних підприємства повністю.

Разом з тим, суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення № від 08.02.2018 року за платежем податок на додану вартість із вироблених товарів в Україні (робіт, послуг) та № від 08.02.2018 року про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість - підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання таких податкових повідомлень-рішень в частині, що перевищує суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 2783,34 грн. та суми штрафної санкції 695,83 грн. та перевищує зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість 2783,34 грн.

З приводу встановлення контролюючим органом з боку ПП «АВТО-ГРАНД» порушення, щодо не декларування позивачем податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, в зв'язку з чим прийнято ППР № від 09.02.2018 року та ППР № від 09.02.2018 року, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, ПП «АВТО-ГРАНД» згідно договору купівлі-продажу №2507 від 13.05.2016 року придбало 95/100 часток у Спільного Українсько-Індійського підприємства «Кораса» об'єкт незавершеного будівництва, консервний завод з відсотком готовності - 75%, що знаходиться за адресою: Одеська область, місто Теплодар, вулиця Комунальна, будинок 34 (наведене також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна).

Також відповідно до акту приймання-передачі майна за договором купівлі-продажу від 13.05.2016 року, посвідченого за реєстраційним №2507 вбачається, що у придбаному консервному заводі знаходяться лише виробничі корпуса. (т.1 а.с. 182-185).

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким викладено статтю 266 Податкового кодексу України у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У відповідності до вимог підпункту 266.7.1 пункту 266 статті 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.5. пункту 266.7 статті 266ПКУ Платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцем знаходженням об'єкта/об'єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Згідно підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Таким чином, придбаний позивачем консервний завод, що розташований за адресою: Одеська область, місто Теплодар, вулиця Комунальна, будинок 34 - не є об'єктом оподаткування, та в силу імперативних приписів підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України податок на нерухоме майно не повинен нараховуватись. Крім того, відповідачем не враховано, що цей об'єкт взагалі є об'єктом незавершеного будівництва та на нього право власності ще не виникло.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач не зобов'язаний взагалі сплачувати податок щодо об'єкту промисловості, а саме консервного заводу, податкове повідомлення рішення № від 09.02.2019 року на суму 27 080,91 грн. та № від 09.02.2018 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 170,00 грн. підлягають скасуванню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано платіжне доручення №576 від 14.06.2019 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 5224,54 грн.(т.1 а.с. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У свою чергу, правові засади справляння судового збору, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 ЗУ №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано юридичною особою встановлюється ставка судового збору у сумі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить - 1921 гривні.

Враховуючи, що вимоги позивача задоволено частково та судом не задоволено суму позову в загальному розмірі 6262,51 грн. - що є 1,7 відсотка від загальної суми позову, то судовий збір в розмірі 88,81 грн. (1,7% від сплаченої позивачем при зверненні суми, а саме 5224,54 грн.) не підлягає стягненню.

З огляду на зазначене, та враховуючи наявність підстав для частково задоволення позовних вимог Приватного підприємства «АВТО-ГРАНД», суд вважає за необхідне стягнути на його користь частину суми сплаченого ним судового збору у загальному розмірі 5135,73 грн. з Головного управління ДФС в Одеській області.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного підприємства "АВТО-ГРАНД" до Головного управління ДФС в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №№ № від 09.02.2018 року, від 08.02.2018 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 08.02.2018 року № в частині що перевищує суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість 2783,34грн. та суми штрафної санкції 695,83грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 08.02.2018 року № в частині що перевищує суму зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість 2783,34грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська 5 код 39398646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного підприємства "АВТО-ГРАНД" (67654, Одеська область, Біляївський район, с. Маяки, вул.. Преображенська, буд. 10 код 35916309) витрати по сплаті судового збору у розмірі 5135,73грн. сплачені за платіжним дорученням №576 від 14.06.2019р.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлений 04.10.2019 року.

Суддя Іванов Е.А.

.