Справа № 826/16252/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Степанюка А.Г.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Рудніцький О.Л.,

від відповідача 1: не з`явились,

від відповідача 2: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техстайл ІНК", Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоблокмонтаж"про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техстайл ІНК» (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергоблокмонтаж» (відповідач-2) про визнання недійсним правочину укладеного між ТОВ «Техстайл ІНК» та ТОВ «Енергоблокмонтаж» про надання послуг, за наслідками виконання якого було складено податкові накладні від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2017 року по кримінальній справі №760/3798/17 директора ТОВ «Техстайл ІНК» було визнано винним у вчиненні кримінального порушення, передбаченого ч.1 ст.205-1 Кримінального кодексу України.

У зв`язку з зазначеним, позивач вважає, що правочин, що мав місце між відповідачами, за наслідком вчинення якого було складено податкові накладні від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235, має бути визнаний недійсним в судовому порядку на підставі вимог ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на обставини аналогічні викладеним у позовній заяві.

Позивач зтверджує, що вирок суду є належним доказом підтверджуючим факт укладення правочинів від імені фіктивного підприємства, які завідомо суперечать інтересам держави та суспільства.

Разом з цим, в обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва та Київського апеляційного адміністративного суду 2017 року у яких судами було викладено правову позицію щодо аналогічних правовідносин.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Представник позивача судовому засіданні підтримав доводи та вимоги, викладені у апеляційній скарзі та просив суд скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань або заяв до суду не надали.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, судова колегія визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Техстайл ІНК» зареєстровано за адресою: 03035, м. Київ вулиця Урицького 17, офіс 2, директор ОСОБА_1 (з 21.01.2017 року); ТОВ «Енергоблокмонтаж» зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до податкових накладних від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235, виписаних ТОВ «Техстайл ІНК» на користь ТОВ «Енергоблокмонтаж», у вказаний період було поставлено ТМЦ на загальну суму 2023648,36 грн.

Позивач зазначає, що вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2017 року у кримінальній справі № 760/3798/17 встановлено, що ОСОБА_2 , будучи засновником фіктивного підприємства - ТОВ «Техстайл ІНК», в період часу з 12.07.2016 по 21.01.2017 забезпечив прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб щодо здійснення вигаданих прибуткових та видаткових операцій по рахункам підприємства, складання від його імені, як службової особи ТОВ «Техстайл ІНК», фіктивних первинних документів податкової звітності, штучного формування податкового кредиту з податку на додану вартість іншим підприємствам та завищенню валових витрат таким суб`єктам господарської діяльності, в результаті чого до Державного бюджету України не надходило коштів, у вигляді сплати податків».

З урахуванням зазначеного та керуючись інтересами держави, Головне управління ДФС у Київській області звернулось до суду із відповідним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях Товариств відсутній умисел під час укладення договору без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об`єкту оподаткування або несплати податків, у той час як ГУ ДФС у Київській області не надано суду документального підтвердження своєї правової позиції.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як стверджує позивач, правочин, укладений між відповідачами є таким, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Тобто, саме на момент вчинення правочину стороною (сторонами) мають бути дотримані вимоги частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що за вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки нечинного правочину передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Тобто, у разі укладення нечинного правочину, діючим законодавством не передбачено стягнення коштів в дохід держави, а лише сторони повертаються у початковий стан (застосовується реституція).

Відповідно до приписів ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Звертаючись до суду з даним позовом, контролюючий орган в якості підстави для визнання правочину, укладеного між відповідачами, недійсним, посилається на наявність вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2017 року у кримінальній справі №760/3798/17 стосовно ОСОБА_2 , а також підписані останнім податкові накладні від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235.

Так, умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому, носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Відповідні обставини повинні бути відображені в мотивувальній частині судового рішення про визнання недійсним правочину як такого, що вчинений юридичними особами із завідомо суперечною інтересам держави та суспільства метою. Зокрема, слід установити персоналії посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставини, за яких такий умисел виник, тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 березня 2017 року за результатом вирішення адміністративної справи № 826/283/14.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2017 у кримінальній справі №760/3798/17, копія якого наявна у матеріалах справи, затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 22 лютого 2017 року між прокурором відділу прокуратури Київської області Хижняком С.М. та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205 КК України, та призначено йому за цією статтею покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 8500 гривень на користь держави.

Проте, даний вирок не стосується обставин укладення правочинів між ТОВ "Техстайл ІНК" та ТОВ "Енергоблокмонтаж", оскільки такі обставини не досліджувались під час розгляду справи по обвинуваченню винних у вчиненні кримінального правопорушення.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вирок від 27.06.2017 року у кримінальній справі №760/3798/17 не є належним доказом недійсності правочину, оскільки не доведено причетність до укладення (оформлення) правочинів з ТОВ "Енергоблокмонтаж", обвинуваченої за вироком особи.

При цьому, під час апеляційного судом не встановлено і позивачем не доведено, що в діях відповідачів наявний умисел щодо укладення договору без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об`єкту оподаткування або несплати податків.

Також, судова колегія звертає увагу, що вказуючи на недійсність досліджуваного правочину, позивач посилається на факт підписання податкових накладних, а не безпосередньо договору, особою, яка не має відношення до діяльності ТОВ "Техстайл ІНК". При цьому, копії договору, на підставі якого виписані податкові накладні від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235, укладеного між ТОВ "Техстайл ІНК" та ТОВ "Енергоблокмонтаж", позивачем суду не надано, що виключає можливість встановлення осіб, які підписали його. Надані копії податкових накладних від 30.11.2016 року № 82 та від 28.12.2016 року № 233, № 234, № 235 також не містять підписів.

Крім того, з урахуванням приписів Податкового кодексу (зокрема, ст.61-62,78) колегія суддів вважає правильними доводи суду першої інстанції, що в разі отримання інформації про порушення платником податків валютного, податкового та іншого законодавства (в тому числі не врегульованого цим Кодексом, зокрема, вироку суду) контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такі органи зобов`язані здійснити заходи податкового контролю за таким платником податків шляхом, по-перше, направлення на його адресу обов`язкового письмового запиту на отримання пояснень та їх документальних підтверджень, а по-друге, здійснення перевірки такого платника податків в разі ненадання ним таких пояснень та документів. Натомість, позивачем не було надано суду доказів здійснення такого податкового контролю за діяльністю відповідачів, що, у свою чергу, зумовлює відсутність у нього доказів вчинення платниками податків спірного правочину, з метою визнання недійсним якого позивач звернувся до суду.

Разом з тим, суд звертає увагу, що розгляд даної справи здійснено в межах заявлених позовних вимог та, відповідно, на підставі встановлених обставин у справі. Встановлені обставини не впливають на вирішення питання щодо правильності формування податкових зобов`язань та податкового кредиту або витрат та доходів, які потребують окремого дослідження.

Враховуючи викладене, а також норми законодавства, яким врегульовано спірні взаємовідносини, суд приходить до висновку, що ГУ ДФС у Київській області, яке є суб`єктом владних повноважень, не дотримано вимог КАС України в частині належного документального підтвердження своєї правової позиції, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

В даному випадку, позивачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано обґрунтованих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, ГУ ДФС у Київській області, яке є суб`єктом владних повноважень, не дотримано вимог КАС України в частині належного документального підтвердження своєї правової позиції, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, посилання апелянта на судову практику судів першої та апеляційної інстанції 2017 року щодо вирішення аналогічних спорів не приймається колегією суддів до уваги, оскільки вказані рішення не є джерелом права та мають виключно інформаційний характер. Натомість, колегія суддів звертає увагу, що правова позиція викладена Окружним адміністративним судом м. Києва в оскаржуваному рішенні від 16 травня 2019 року узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, зокрема, викладеної в ухвалі від 11 березня 2017 року у справі 826/283/14.

Таким чином, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції та не спростовують зазначених вище висновків суду попередньої інстанції, а також не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243-245, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді А.Г. Степанюк

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року