Справа № 240/9536/19
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Житомир справа № 240/9536/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Внутрішніх справ України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

22.07.2019 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , у якому позивач просить:

- визнати протиправним рішення Міністерства внутрішніх справ України про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 04.07.2018 інвалідності III групи внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому із 04.07.2018 інвалідності III групи внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ та негайно перерахувати УМВС України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області 276150,00 грн для виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 04.07.2018 позивачу встановлено 3 групу інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. У зв`язку з чим, він звернувся до Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області з метою отримання одноразової грошової допомоги. Проте, Департамент фінансово-облікової політики МВС України повернув без розгляду матеріали на призначення одноразової грошової допомоги з посиланням на п.4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції від 21.10.2015 №850. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано було Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності та прийняти рішення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" від 21.10.2015 №850, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. На виконання вказаного рішення суду відповідачем розглянуто подані позивачем документи та прийняте рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до п.4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 (далі - Порядок №850) з дати первинного огляду медико-соціальною експертною комісією позивача пройшло більше 2 років, що не дає права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Позивач вважає, що вказана відмова відповідача є протиправною та необґрунтованою. Вказує, що норми Порядку №850 не позбавляють його права на отримання одноразової грошової допомоги, а тільки встановлюють обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи, вказаною ухвалою також встановлено відповідачу та третій особі строки на подачу відзиву на позовну заяву та пояснень щодо суті заявлених вимог.

19.08.2019 від відповідача на адресу суду, на виконання вимог ч.5 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 27-31). У вказаному відзиві зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки з моменту первинного огляду МСЕК позивача пройшло більше 2 років, а тому Міністерство внутрішніх справ України не вбачає законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення 3-ї групи інвалідності.

Третя особа станом на 07.10.2019 правом на подання пояснень щодо позову у строк та у порядку, визначеному статтею 165, частиною 3 статті 261 КАС України не скористалось.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ України у період з 01.08.1992 до 30.12.2010 (а.с. 15).

Під час проходження вказаної служби отримав захворювання, яке відповідно до постанови медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Житомирській області» від 28.03.2018, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 16).

20.07.2018 під час первинного огляду органами МСЕК позивачу з 04.07.2018 встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №101150 від 20.07.2018 (а.с. 17).

Відповідно до довідки МСЕК від 20.07.2018 серії 12 ААА №029479 датою встановлення страхового випадку є 30.12.2010.

У зв`язку з встановленням III групи інвалідності 26.07.2018 позивач звернувся із заявою до Міністерства внутрішніх справ України через ліквідаційну комісію УМВС України в Житомирській області щодо виплати йому одноразової грошової допомоги (а.с. 20).

19.10.2018 з ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирської області за №1423/29/105/05-2018 від 15.10.2018 позивачем отримано листа, з якого встановлено, що його заява з відповідними додатковими матеріалами щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності МВС України розглянута та повернута без прийняття будь-якого рішення.

Підставою для вчинення таких дій стало начебто те, що у відповідності до п.4 Порядку №850) визначено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрать працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено, згідно з рішенням медико - соціальної експертної комісії, вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Надалі у листі зазначено про те, що при первинному огляді МСЕК позивачу Житомирською обласною дирекцією HACK «ОРАНТА» 04.08.2004 було проведено виплату страхового відшкодування у зв`язку з встановленням 10% втрати працездатності.

На думку відповідача, вже 04.07.2018 органами МСЕК позивачу було встановлено III групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності, а тому він не має будь-якого права на отримання допомоги у більшому розмірі.

Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 у справі №240/4978/18, яку залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не розгляду заяви повернення заяви ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаної із проходженням служби в органах внутрішніх справ України без прийняття рішення. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та прийняти рішення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" від 21.10.2015 №850, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні позову в частині позовних вимог щодо зобов`язання прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги та негайно перерахувати УМВС України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області кошти у сумі 276150 грн для виплати йому одноразової грошової допомоги - відмовлено (а.с. 36-41).

26.06.2019 позивачем отримано з ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області лист за №171/29/105/05-2019 від 26.06.2019, з якого встановлено, що Департаментом фінансово-облікової політики МВС України позивачу надіслано затверджений на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 у справі №240/4978/18 висновок про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з невідповідністю матеріалів вимогам п.4 Порядку №850. Також у вказаному листі йдеться про те, що у 2004 та 2006 роках позивачу було виплачено HACK «Оранта» страхові суми у зв`язку із втратою 10% непрацездатності. Установлення III групи інвалідності відбулося 04.07.2018, тобто у період понад 2 роки від дати первинного огляду.

За таким умов, на думку відповідача, оскільки після первинного огляду МСЕК, за результатами якого позивачу було встановлено втрату непрацездатності, пройшло більше 2-х років, правових підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням групи інвалідності відповідно до Порядку №850 не має.

На думку МВС України позивач мав право на доплату такої допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми, лише у тому випадку, якщо вищу групу інвалідності або більший відсоток непрацездатності згідно з рішенням MВС йому було встановлено під час повторного огляду, проведеного виключно упродовж 2-х років від дати первинного огляду.

Позивач, не погоджуючись із такою відмовою Міністерства внутрішніх справ України, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, з урахуванням наведеного, суд зважає на наступне.

На момент первинного огляду позивача та встановлення йому третьої групи інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції та компенсація заподіяння шкоди його майну була врегульована статтею 23 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-XII.

У подальшому, 12.03.2015, набрав чинності Закон України від 13.02.2015 №208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції".

Частиною шостою статті 23 Закону України "Про міліцію" (в редакції Закону України від 13.02.2015 №208-VIII) було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

21.10.2015 відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №850, якою, зокрема, затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Постанова набрала чинності з 10.11.2015 та є чинною на момент розгляду даної справи.

Також суд ураховує, що 07.11.2015 набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

Пунктом 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

За змістом положень пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію", зокрема частиною шостою статті 23 цього Закону в редакції, чинній з 12.03.2015, і відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Згідно з пп.2 п.3 Порядку №850 грошова допомога призначається і виплачується у разі: установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІI групи.

Пунктом 7 Порядку №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Відповідно до п.8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Пунктом 9 Порядку №850 встановлено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Згідно з п.14 Порядку №850 призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Слід вказати, що згадані підстави є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Як зазначалося вище, Департаментом фінансово-облікової політики МВС України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.

При цьому суд акцентує увагу на те, що ні лист УМВС України в Житомирській області від 26.06.2019, ні відзив на адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України в даній справі не містить посилань відповідача на п.14 Порядку №850.

Єдиною та фактичною підставою відмови Міністерства внутрішніх справ України у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги є невідповідність матеріалів вимогам п.4 Порядку №850, проте такої підстави пункт 14 Порядку №850 не містить.

Суд зауважує, що відповідно до п.2 Порядку №850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Працівник міліції, а в разі його загибелі (смерті) - члени його сім`ї, батьки та утриманці можуть пред`явити МВС вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги (п.13 Порядку №850).

У свою чергу пунктом 4 Порядку №850 передбачено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Із аналізу зазначених положень слідує, що виникнення права особи на виплату одноразової допомоги пов`язується законодавцем безпосередньо із фактом встановлення йому інвалідності, тобто таке право виникає з дня встановлення інвалідності, зазначеного в довідці медико-соціальної експертної комісії, та може бути реалізоване особою протягом наступних трьох років від цієї дати.

Таким чином, днем виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності ІІІ групи, є вказана у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією дата встановлення інвалідності, а саме - 04.07.2018 та, відповідно, від цієї дати на протязі трьох років за позивачем зберігається право на отримання цієї допомоги.

Також зміст наведених положень Порядку №850 свідчить на користь висновку, що пункт 4 Порядку №850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження щодо визначення розміру такої допомоги в залежності від часу повторного медичного огляду, в результаті якого встановлена вища група чи інша причина інвалідності або більший відсоток втрати працездатності. Вказана норма Порядку №850 регулює лише порядок визначення розміру допомоги, проте не встановлює підстави для її призначення та виплати, або підстави для відмови у її виплаті.

Також суд враховує, що Законом України "Про міліцію", який має вищу юридичну силу щодо Порядку №850, не встановлено обмежень стосовно виплати одноразової грошової допомоги у разі спливу дворічного строку між датами встановлення інвалідності.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За наведених обставин, суд вважає, що п.4 Порядку №850 не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про міліцію" та підставою для відмови у призначенні такої допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 №822/1579/17, від 13.02.2018 №808/1866/16 та №806/845/16, від 01.08.2018 у справі №750/5060/17, від 18.10.2018 у справі №369/13187/17, від 28.03.2019 у справі №296/10138/16-а.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що Міністерство внутрішніх справ України, відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, діяло не у межах і не у спосіб, визначений Законом України "Про міліцію" та Порядком №850.

Щодо зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності, то суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

При розгляді справи "Кечко проти України", Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, як що чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Окрім того, суд враховує, що статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З огляду на зазначене, а також враховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності дій Міністерства внутрішніх справ України та, з метою повного захисту прав позивача, суд зобов`язує Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з 04.07.2018 внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, відповідно до Порядку №850, з урахуванням встановленого права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних станом на 04.07.2018.

На думку суду, у даному випадку, втручання зумовлено досягненням правомірної цілі, оскільки зобов`язання МВС України повторно розглянути заяву та документи позивача про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з 04.07.2018 внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ не відновить порушених прав позивача та у подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача негайно перерахувати УМВС України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області кошти у сумі 276150,00 грн для виплати йому одноразової грошової допомоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження Міністерства внутрішніх справ щодо негайної виплати одноразової грошової допомоги у певній сумі.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність відмови Міністерства внутрішніх справ України щодо виплати одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог, у сумі 700,00 грн.

Щодо викладених у позовній заяві вимог про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Так, подання відповідачем - суб`єктом владних повноважень до суду звіту про виконання рішення суду можливо виключно у випадку встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення та встановлювати судовий контроль за виконанням рішення суду в даній справі.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, Мсп601, Центральна Частина Києва, м. Київ, 01601, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Внутрішніх справ України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (10001, м. Житомир, Старий бульвар, 5/37, ) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Міністерства внутрішніх справ України про відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 04.07.2018 інвалідності III групи внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням йому з 04.07.2018 інвалідності III групи внаслідок захворювання, що пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України 700 (сімсот гривень) 00 коп. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 8 жовтня 2019 року.

Суддя О.В. Єфіменко