Справа № 480/1730/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 480/1730/17
Головуючий в 1 інстанції: Войнарівський М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , (далі позивач) звернувся з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті сум пенсій на які позивач мав право, але не отримав своєчасно за минулий час, а саме за три роки до 28.03.2016 року та зобов`язати здійснити нарахування та виплатити грошові суми пенсії, на виплату яких позивач мав право, але не отримав своєчасно за минулі три роки, що передували даті призначення пенсії, а саме з 28.03.2013 року по 28.03.2016 року. Також позивач просив стягнути на його користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у сумі 640,00 грн., сплачений при поданні позову.

В обґрунтування позову посилався на те, що відмова відповідача у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, як особі, що має статус учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, призвела до того, що він вчасно не звернувся за призначенням пенсії та не отримав належні йому пенсійні виплати. Підтвердженням протиправності такої відмови, на його думку, є постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року, якою визнано його право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Позивач вважає, що згідно ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він має право на виплату сум пенсії, на які він мав право з 16.10.2012 року, оскільки він їх не отримав з вини пенсійного органу, а саме: внаслідок відмови у призначенні пенсії.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки тому факту, що листом Директора департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 08.05.2012 року №9033/3-2 повідомлено про відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого апелянт вчасно не звернувся до органу Пенсійного фонду за призначенням пенсії. Також апелянт зазначає, що така протиправна поведінка відповідача є порушенням, на його думку, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині порушення права мирного володіння своїм майном.

Крім того, апелянт посилаючись на правовий висновок Верховного Суду по справі № 646/6250/17, викладений у постанові від 24.04.2018 року щодо застосування положень ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Також апелянт наводить інші судові рішення суду касаційної інстанції, які на його думку, свідчать про наявність права на отримання сум пенсій за минулий час без обмеження строку.

Відповідач, ГУПФ України в Миколаївській області, у відзиві на апеляційну скаргу зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року - без змін. Також ГУПФ України в Миколаївській області було заявлено клопотання про заміну відповідача - Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на його правонаступника, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року вказане клопотання - задоволено, здійснено заміну відповідача - Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на його правонаступника, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 згідно посвідчення № НОМЕР_1 виданого Миколаївською обласною державною адміністрацією 05.07.2002 року має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, категорія 3.

Згідно Довідки Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони Російської Федерації від 08.12.2010 року № 422/2011, позивач в період проходження служби з 21.10.1982 року по 07.07.1986 року безпосередньо виконував регламентні роботи з ядерними зарядами (збірка, зберігання, технічне обслуговування, транспортування), підготовка до бойового використання ядерних боєприпасів і експлуатація бойових радіоактивних речовин, брав участь у споряджені ядерними зарядами бойових часин ракет для проведення відповідних випробувань і військових навчань.

Після досягнення 55 річного віку, 28.03.2016 року, позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до пп. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області № 8/1 від 06.04.2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, як учаснику ліквідації аварії Чорнобильській АЄС, з посиланням на те, що згідно наданих документів на заявника не поширюються норми ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вважаючи протиправною таку відмову, позивач звернувся до суду.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року визнано рішення № 8/1 від 06.04.2016 року протиправним, зобов`язано УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЄС з 28.03.2016 року.

За вказаним рішенням суду, відповідачем було призначено позивачу пенсію зі зменшенням пенсійного віку на 5років, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЄС та розпочато її виплату з 28.03.2016 року. Не погодившись з розрахунком та розміром призначеної пенсії позивач звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до УПФУ Миколаївському районі Миколаївської області про проведення перерахунку призначеної пенсії. Постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19.01.2017року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.05.2017 року, зобов`язано УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області провести перерахунок раніше обчисленої пенсії ОСОБА_1 , визначивши для обчислення його пенсії середньомісячний заробіток за 12 місяців 1984 року.

21 серпня 2017 року позивач звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області із заявою про виплату суми пенсій на яку він мав право, але не отримав своєчасно, за минулий час, а саме за три роки до 28.03.2016 року, посилаючись на ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 20.09.2017 року № 259-3-01 позивачу відмовлено у виплаті пенсії за минулий час, з посиланням на те, що згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 року пенсію зі зменшенням пенсійного віку, як учаснику Чорнобильської АЕС призначено з 28.03.2016 року.

Вважаючи протиправною таку відмову, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для виплати позивачу сум пенсії за минулий час відсутні, оскільки постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 року було досліджено питання щодо наявності права у позивача на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, при цьому наявність такого права судом визнана саме з 28.03.2016 року.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 року, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року.

Згідно ст. 15 Закону України „Про пенсійне забезпечення" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України „Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали, внаслідок Чорнобильської катастрофи, є учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Згідно ст. 10 Закону учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Громадяни, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, належать до категорії 1, або 2, або 3. Порядок визначення цих категорій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

2 грудня 1992 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 674, якою затвердив Порядок віднесення громадян із числа тих, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї або постраждали за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, до відповідних категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до абзацу Преамбули 3 даної Постанови ( у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)громадянам, відносно яких застосовується цей Порядок, видаються посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідної категорії за зразками, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку, він визначає умови віднесення громадян із числа тих, які брали участь у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, а також громадян, які постраждали від радіаційного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і поховання радіоактивних речовин, що сталися не з вини потерпілих, до 1, 2 або 3 категорій, встановлених статтею 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно абз 3 п. 2 Порядку громадяни із числа тих, які брали участь у ліквідації ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, відносяться: до категорії 3,зокрема, особи, які складали ядерні заряди і здійснювали на них регламентні роботи для проведення відповідних випробувань і військових навчань, тощо.

Згідно п.5 цього Порядку особам, зазначеним у пункті 3 цього Порядку, видаються посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідної категорії на підставі висновку міжвідомчої експертної ради про причинний зв`язок інвалідності чи захворювання з відповідною аварією, порушеннями правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною тощо, а інвалідам - й на підставі відповідної довідки медично-соціальної експертної комісії.

Згідно матеріалів справи позивачу у 2002 році було видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, згідно якого пред`явник цього посвідчення має право на пільги та компенсації встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Перелік пільг та компенсацій встановлено ст. 48-50 вказаного Закону.

Разом з цим, 21 квітня 2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї" № 1339-VІІІ, яким назву розділу II вказаного закону доповнено словами "інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї".

У статті 9 назву та абзац перший після слів "Чорнобильської катастрофи" доповнено словами "інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї";

Доповнено ст. 9 пунктами 3 і 4 такого змісту:

"3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих".

Статтю 48 викладено в такій редакції:

"Стаття 48. Компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім`ям у зв`язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення<<… >>"

Згідно Прикінцевих положень цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у різні періоди, починаючи з 2008 року звертався до органів Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії за віком, за вислугою років та згодом пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Матеріали справи містять відповіді органів Пенсійного фонду щодо відмови у призначенні цих видів пенсії.

В свою чергу, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року у справі № 480/1298/16-а за позовом ОСОБА_1 було досліджено питання наявності права у позивача на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, та з урахуванням вищенаведеного законодавства визнано протиправним рішення УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області № 8/1 від 06.04.2016 року про відмову у її призначенні та зобов`язано УПФ України в Миколаївському районі Миколаївської області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зменшенням пенсійного віку, як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЄС з 28.03.2016 року.

Вказане рішення набуло законної сили та на його виконання позивачу було призначено пенсію зі зменшенням пенсійного віку. Отже, право позивача на отримання пенсії зі зменшенням пенсійного віку було реалізовано.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Пенсійний орган є суб`єктом, на якого покладено обов`язок призначення та перерахунку пенсій на підставі наданих йому документів або на підставі рішення суду. Оскільки судом було визнано право ОСОБА_1 на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку саме з 28.03.2019 року та право на призначення пенсії за минулі три роки, що передували даті призначення пенсії судом не визнано у відповідача були відсутні підстави для здійснення таких виплат.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку щодо відсутності підстав для визнання протиправними дії ГУПФ України в Миколаївській області стосовно відмови ОСОБА_1 у виплаті пенсії за минулі три роки, що передували даті призначення пенсії та відповідно відсутності підстав для задоволення позову в його іншій частині щодо зобов`язання відповідача здійснити відповідні виплати.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Буквальне тлумачення наведеної норми права дає підстави вважати, що ця норма закону стосується вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини органу Пенсійного фонду. Отже, положення наведеної норми права регулюють виплату за минулий час нарахованих пенсій, не виплачених з вини Пенсійного фонду.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на посиланнях на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2018 року у справі № 646/6250/17. Так, апелянт посилається на те, що у вказаній постанові суд дійшов висновків, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Проте, поза увагою апелянта залишилося те, що при прийнятті такого рішення суд виходив зі специфіки даної категорії спору та наявність поважних причин звернення позивача до суду з пропуском строку, що є незалежні безпосередньо від позивача, зокрема, похилий вік (1935 рік народження), незадовільний стан здоров`я, та статус внутрішньо переміщеної особи з території проведення антитерористичної операції.

Так, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. № 1706-VII встановлено поняття внутрішньо переміщеної особи. Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Зазначений статус особи (позивача) в даному випадку був визнаний судом об`єктивною перешкодою у вчиненні особою дій щодо звернення до суду за захистом порушеного права на соціальний захист.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо не надання судом першої інстанції належної уваги тому факту, що матеріалами справи підтверджується, що позивач вчиняв дії щодо захисту свого порушеного права на отримання пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зокрема звертався через Адміністрацію Президента України до Пенсійного фонду України та згодом до суду з позовом про визнання права на призначення такого виду пенсії, тобто на його думку, таке право було порушено з вини пенсійного органу, а тому воно має бути поновлено без обмеження будь-яким строком, колегія суддів зазначає таке.

Так, дійсно апелянт звертався за поновленням порушеного права на соціальний захист, та як вже зазначено вище постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року позовні вимоги щодо визнання права ОСОБА_1 на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку задоволені та зобов`язано УПФ в Миколаївському районі Миколаївської області призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 року з 28 березня 2016 року.

Вказана постанова набрала, згідно ч. 2 ст. 255 КАС України законної сили, при цьому в частині дати, з якої було відновлено право на призначення пенсії, ОСОБА_2 оскаржена не була, а тому на думку колегії суддів доводи апеляційної скарги щодо наявності права на поновлення його права на отримання пенсії без обмеження будь-яким строком є помилковими, оскільки апелянт мав можливість оскаржити вказане рішення суду, проте ним не скористався.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки як вбачається з листа від 08.05.2012 року № 9033/3-2, на який посилається апелянт, відповідь була надана Пенсійним фондом України, в той час як позов поданий до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України, а тому відсутні підстави для визнання протиправними дії відповідача, оскільки відповідь, про яку йде мова, надана іншим державним органом.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 спростовуються викладеним, а тому підстави для задоволення скарги та скасування рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року відсутні.

Стосовно інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним зазначити таке.

Так, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції та аналізуючи відповідні доводи скаржника.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.10.2019 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.