Справа № 826/5982/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
01 жовтня 2019 року м. Київ № 826/5982/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., Вєкуа Н.Г., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі:
Полтавської обласної ради професійних спілок
Кабінету Міністрів України
Фонд державного майна України, Генеральна прокуратура України
визнання протиправним та скасування розпорядження №13-р від 11.01.2018
У провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа за позовом Полтавської обласної ради професійних спілок до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України «Про передачу будівлі у м. Полтаві Генеральній прокуратурі України №13-р від 11.01.2018.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2019 позовні вимоги задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України «Про передачу будівлі у м. Полтаві Генеральній прокуратурі України №13-р від 11.01.2018.

Через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якому останній просив суд стягнути витрати на правничу допомогу, згідно договору №01/01/18 у розмірі 35 000, 00 грн.

Згідно вимог ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув вказану заяву в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з’ясувати склад та розмір витрат, пов’язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов’язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та від 22.12.2018 у справі №826/856/18, а також у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 у справі №826/858/18.

Отже, на підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, представником позивача надано суду акти прийому - передачі наданих юридичних послуг, розрахунки суми гонорару за надану правову допомогу та платіжні доручення, в той же час, до матеріалів справи надано витяг із договору про надання правової допомоги, в якому містить лише обсяг повноважень адвоката.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України регулюються витрати на професійну правничу допомогу. Так, витрати, пов’язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб’єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов’язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм слідує, що договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг, крім того, в такому правочині зазначається ціна договору, яка дає суду процесуальну можливість встановити дійсну домовленості сторін щодо розміру витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було подано витяг із договору про надання правової допомоги №01/01/18, яким встановлено об'єм повноважень останнього, зокрема: право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях в судах всіх інстанцій, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з записом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з його неправильності чи неповноти, отримати судове рішення, оскаржити судове рішення, користуватися іншими процесуальними правами.

В той же час, представником позивача на підтвердження понесених витрат за надану останнім правову допомогу було надано суду: розрахунки сум гонорару за надану правову допомогу від 25.04.2018, 29.05.2018, 26.06.2018, 30.11.2018, 30.08.2018, 19.12.2018, 30.01.2019, а також акти прийому передачі наданих юридичних послуг від 29.05.2018, 30.08.2018, 30.11.2018, 19.12.2018, 30.01.2019 та платіжні доручення від 30.05.2018, 27.06.2018, 19.12.2018, 03.12.2018, 31.01.2019.

Досліджуючи надані представником позивача документи, суд встановив, що платіжні доручення та розрахунок сум гонорару за надану правову допомогу не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-14, оскільки не містять всіх необхідних реквізитів, зокрема: у платіжних дорученнях і розрахунках відсутні посилання на номер адміністративної справи, в межах якої надавалась правова допомога, а вказано лише призначення платежу із посиланням на договір про надання правової допомоги №01/01/18.

Крім того, у платіжних дорученнях від 31.01.2019 №36, від 03.12.2018 №455, від 19.12.2018 призначення платежу не містить посилання на реквізити договору про надання правових послуг, а також адміністративної справи, що фактично позбавляє суд процесуальної можливості дійти висновку, що надані послуги та понесені витрати на правничу допомогу були здійснені в межах даної адміністративної справи.

Також суд звертає увагу позивача, що в одному із розрахунків від 25.04.2018 визначено характер правової допомоги - підготовка адміністративного позову про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.01.2018 №13-р, однак, із об'єму повноважень адвоката, який визначений згідно витягу із договору про надання правової допомоги №01/01/18 не вбачається, що до повноважень останнього віднесено підготовку адміністративного позову.

Аналізуючи вищенаведене та враховуючи докази, надані представником позивача на підтвердження витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката, суд дійшов висновку, що вищенаведені документи не можуть слугувати належними та достатніми доказами для підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а тому суд не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 242, 252 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви представника Полтавської обласної ради професійних спілок про ухвалення додаткового судового рішення в адміністративній справі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 КАС України додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя Н.Г. Вєкуа

Суддя А.В. Літвінової