Справа № 826/7675/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7675/18 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києва на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Представництва «ЮСБ ФАРМА ГМБХ» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлент-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року Представництво «ЮСБ ФАМРА ГМБХ» (далі - Позивач, Представництво) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 листопада 2016 року № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація Представництвом «ЮСБ ФАМРА ГМБХ» вироблених іншими нерезидентами лікарських засобів відбувалась в інтересах материнської компанії, оскільки предметом діяльності останньої є виробництво, збут та торгівля лікарськими засобами та іншою хімічно-фармацевтичною чи косметичною продукцією, у тому числі, продукції, що виготовлена іншими виробниками. Підкреслив, що документи, які підтверджують права материнської компанії на використання торговельних марок лікарських засобів та самі засоби свідчить про дотримання Позивачем норм чинного законодавства. Крім того наголосив, що Представництво «ЮСБ ФАМРА ГМБХ» виконує виключно підготовчі та/або допоміжні функції для забезпечення основної діяльності материнської компанії-нерезидента та не здійснює господарської діяльності.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняте нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції наголошує, що Представництво «ЮСБ ФАРМА ГМБХ» проводило діяльність по наданню послуг іншим юридичним особам-нерезидентам, відмінним від материнської компанії. Крім того зазначає, що Позивач здійснював діяльність та має статус постійного представництва у розумінні п. 14.1.193 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Після усунення визначених в ухвалі від 18 червня 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 вересня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Представництво «ЮСБ ФАРМА ГМБХ» просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального права. Крім того наголошує, що Відповідач дійшов помилкового висновку про те, що Позивач є постійним представництвом нерезидента, оскільки контролюючим органом не надано відповідної правової оцінки дійсному статусу Представництва. Підкреслює, що діяльність Позивача з реєстрації (перереєстрації) та просування лікарських засобів, виготовлених материнською компанією та іншими компаніями-нерезидентами, носить допоміжний, підготовчий характер та не націлена на отримання доходу. Зауважує, що Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про спрямованість діяльності Позивача на досягнення економічних і соціальних результатів. Звертає увагу на те, що фінансування від материнської компанії не підлягає оподаткуванню на території України, оскільки відповідні податки вже було сплачено останньою в державі, резидентом якої вона є. Зазначає, що Позивач у період перевірки не був постійним представництвом, відтак не був зобов'язаний подавати звітність згідно з п. 49.2 ст. 49 ПК України.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, на підставі направлень від 30 вересня 2016 року №1790/26-15-14-06-04, №2552/26-15-14-06-03, №4656/26-15-14-04-06 та від 05 жовтня 2016 року №1824/26-15-14-06-04 проведено документальну планову виїзну перевірку Позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 30 липня 2002 року по 30 червня 2016 року, результатами перевірки встановлено порушення Представництвом, зокрема:

- пункту 160.8 статті 160, підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період з 01 січня 2013 по 30 червня 2016 всього у сумі 4170970,00 грн., а саме по періодах: 2013 рік - на суму 1397050,00 грн., 2014 рік - на суму 1235994,00 грн., 2015 рік - на суму 1241527,00 грн., І квартал 2016 року - на суму 155649,00 грн., півріччя 2016 року - на суму 296398,00 грн.;

- пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, в результаті чого не подано податкову звітність з податку на прибуток - розрахунок оподатковуваного прибутку та податку на прибуток постійного представництва нерезидента, що здійснюється податковим органом за 2013 рік, І квартал та півріччя 2016 року.

Результати перевірки зафіксовано в акт від 28 жовтня 2016 року № 977/26-15-14-06-04/21688420 (а.с. 22-41).

За результатами розгляду поданого Позивачем заперечення на висновки акту перевірки за вих. №04/11-16 від 04 листопада 2016 року (а.с. 42-48) щодо встановлених порушень Відповідач вказав, що висновки згаданого акта залишено без змін, а заперечення без задоволення (а.с. 49-54).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі викладених в акті перевірки висновків ГУ ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 18 листопада 2016 року:

- № , яким Позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 4 903 332,00 грн. (основний платіж - 4 170 970,00 грн., штрафна (фінансова) санкція - 732 362,00 грн.);

- № , яким застосовано до Позивача штраф у розмірі 510,00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 16 січня 2017 року №852/6/99-99-11-01-01-25 (а.с. 95-100) скаргу Представництва від 28 листопада 2016 року за вих. №28/11-16-1 (а.с. 59-69) було залишено без задоволення, а згадані податкові повідомлення-рішення - без змін.

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив таке.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Положення, затвердженого рішенням Правління Акціонерного товариства «Шварц Фарма» від 22 листопада 2002 року (а.с. 158-160) , метою діяльності представництва є презентування некомерційних інтересів компанії в Україні.

Згідно пунктів 5.1-5.2 статті 5 Положення, метою діяльності представництва є презентування некомерційних інтересів Акціонерного товариства «Шварц Фарма» в Україні. Предметом діяльності представництва є: створення та підтримка ефективних каналів зв'язку з українськими органами влади, установами, організаціями та підприємствами; інформування Компанії про розвиток ринкових відносин, економічних та політичних процесів в Україні; здійснення маркетинга Компанії; інші допоміжні операції щодо основної діяльності Компанії.

Суд зауважив, що представництво є відокремленим підрозділом Компанії без статусу юридичної особи. Для забезпечення мети та предмету діяльності, а також відповідно до Положення, директив та інших документів Компанії, позивач має право укладати угоди, які не заборонені законодавством з урахуванням застережень пункту 5.4 Положення, згідно із яким представництво не має права укладати будь-які угоди (договори, контракти тощо) з метою отримання доходу (прибутку) від імені Компанії, інших осіб тощо (стаття 1, пункт 5.3 статті 5, пункт 6.1 статті 6 Положення).

Крім того, як вбачається з наданих Позивачем документів материнської компанії (а.с.160), після злиття АТ «Шварц Фарма» передала всі свої права та зобов'язання юридичній особі «ЮСБ ФАРМА ГМБХ» та припинила своє існування.

Крім іншого, як вбачається зі змісту акта перевірки, контролюючим органом встановлено, що Представництво здійснює реєстрацію (перереєстрацію) в Міністерстві охорони здоров'я України лікарських засобів, вироблених іншими компаніями-нерезидентами, які є суб'єктами господарської діяльності інших країн, ніж визначено угодою між Україною і Федеративною Республікою Німеччина про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доход і майно.

Згідно реєстраційних посвідчень на лікарські засоби, наданих до перевірки, виданих Міністерством охорони здоров'я України, виробниками лікарських засобів є різні фармацевтичні заводи світу, а саме: "UCB Pharma S.A." (Бельгія); "Aesica Pharmaseuticals S.R.L." (Італія); "Aesica Pharmaseuticals GmbH" (Німеччина); "Schwarz Pharma Manufacturing Inc" (США); "Patheon Italia S.p.A." (Італія); "Weimer Pharma GmbH" (Німеччина); "Bayer Pharma AG" (Німеччина); "IDT Biologika GmbH" (Німеччина); "NextPharma SAS" (Франція); "UCB Manufacturing Ireland Ltd" (Ірландія); "LTS Lohmann Therapie-Systeme AG" (Німеччина); "Ever Pharma Jena GmbH" (Німеччина); "Schwarz Pharma Produktions-GmbH" (Німеччина).

Судом було встановлено, що Позивачем проводилось розміщення у спеціальних виданнях з використанням третіх осіб рекламно-інформаційних матеріалів в медичних газетах і журналах та на інтернет-сайтах.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії перекладу установчого договору Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮСБ ФАРМА ГМБХ» у редакції від 16 липня 2010 року (а.с. 148-157) предметом діяльності товариства є виробництво, збут та торгівля лікарськими засобами та іншою хімічно-фармацевтичною чи косметичною продукцією.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Відповідач помилково застосував до діяльності Позивача положення пп. 141.4.7 п. 141.4 ст. 141 ПК України, що в свою чергу призвело до неправомірного донарахування грошових зобов'язань з податку на прибуток.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів перед судом правомірність своїх дій та рішення, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно пп. 14.1.193 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постійне представництво - постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар'єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

З метою оподаткування термін «постійне представництво» включає будівельний майданчик, будівельний, складальний або монтажний об'єкт чи пов'язану з ними наглядову діяльність, якщо тривалість робіт, пов'язана з таким майданчиком, об'єктом чи діяльністю, перевищує шість місяців; надання послуг (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, нерезидентом через співробітників або інший персонал, найнятий ним для таких цілей, але якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов'язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як шість місяців, у будь-якому дванадцятимісячному періоді; резидентів, які мають повноваження діяти від імені виключно такого нерезидента, що тягне за собою виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов'язків (укладати договори (контракти) від імені цього нерезидента; утримувати (зберігати) запаси товарів, що належать нерезиденту, із складу яких здійснюється поставка товару від імені нерезидента, крім резидентів, що мають статус складу тимчасового зберігання або митного ліцензійного складу).

Постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер.

Відповідно до п. 103.1 ст. 103 Податкового кодексу України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Приписами п.133.2 ст.133 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку з числа нерезидентів є: юридичні особи, що створені в будь-якій організаційно-правовій формі, та отримують доходи з джерелом походження з України, за винятком установ та організацій, що мають дипломатичні привілеї або імунітет згідно з міжнародними договорами України; постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи із джерелом походження з України або виконують агентські (представницькі) та інші функції стосовно таких нерезидентів чи їх засновників.

Постійне представництво до початку своєї господарської діяльності стає на облік в контролюючому органі за своїм місцезнаходженням у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Постійне представництво, яке розпочало свою господарську діяльність до реєстрації в контролюючому органі, вважається таким, що ухиляється від оподаткування, а одержані ним прибутки вважаються прихованими від оподаткування.

Відповідно до пп. «е» п. 4 ст. 5 Угоди між Україною та Федеративною Республікою Німеччина про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доход і майно від 03 липня 1995 року та пп. 14.1.193 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, термін «постійне представництво» не виключає, серед іншого, «утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер».

Судова колегія звертає увагу на те, що у роз'ясненнях до положень Модельної Конвенції ОЕСР, на основі якої підписано Конвенцію між Україною та Федеративною Республікою Німеччина про уникнення подвійного оподаткування стосовно податків на доход і майно, наявні критерії віднесення діяльності представництв до допоміжної або підготовчої. Так, відповідно до п. 23 та 24 офіційного Коментаря до Модельної Конвенції ОЕСР діяльність представництва не може вважатись такою, що має допоміжний характер, якщо вона переважно здійснює такі ж функції, що і материнська компанія.

Як було встановлено раніше, Представництво не здійснювало видів статутної діяльності материнської компанії, в тому числі не виробляло, не закуповувало та не розповсюджувало лікарські засоби, що виробляються або закуповуються компанією-нерезидентом «ЮСБ ФАРМА ГМБХ».

Крім того, на думку суду апеляційної інстанції, дії щодо реєстрації лікарських засобів, носять підготовчий та допоміжний характер, адже їх вчинення покликане забезпечити законність застосування відповідного лікарського засобу на території України.

Крім цього, як вірно зазначено судом першої інстанції, сама по собі реєстрація лікарського засобу, у тому числі виробленого третьою особою, не може вважатися дією, яка призводить до отримання доходу на території України.

З урахуванням того, що наданими Позивачем документами підтверджується, що діяльність Представництва була спрямована на забезпечення реалізації діяльності материнської компанії, зокрема щодо продажу медикаментів, вироблених іншими компаніями-нерезидентами, та відсутності договорів між Представництвом та третіми особами, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Позивачем не здійснювалося представництва інтересів третіх осіб.

Крім іншого, доходи з джерелом їх походження з України - це будь-які доходи, отримані резидентами або нерезидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України.

Постійні представництва нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється господарська діяльність нерезидентів на території України, повинні утримувати та сплачувати податок на прибуток з суми прибутків зазначених нерезидентів, отриманих від такої господарської діяльності.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що основний вид діяльності не є критерієм, за яким отримані представництвом кошти визначаються як такі, що є оподатковуваним доходом нерезидента чи не є оподатковуваним доходом нерезидента.

Критеріями для віднесення отриманих представництвом коштів до прибутку нерезидента, який за вимогами закону оподатковується у загальному порядку, є повне або часткове здійснення нерезидентом господарської діяльності на території України через постійне представництво та отримання цим представництвом від такої діяльності сум прибутків, належних нерезиденту.

Як вбачається яз матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач виконує виключно підготовчі та/або допоміжні функції для забезпечення основної діяльності материнської компанії-нерезидента, не здійснюючи при цьому жодного з видів господарської діяльності материнської компанії, зважаючи на те, що видом діяльності представництва згідно з довідкою про включення до ЄДРПОУ є Дослідження кон'юнктури ринку та виявлення громадської думки (КВЕД 73.20), в той час як основна діяльність материнської компанії полягає у виробництві, збуті та торгівлі лікарськими засобами та іншою хімічно-фармацевтичною чи косметичною продукцією, при цьому, позивач не є юридичною особою, одержує від компанії "UCB Pharma GmbH" (Німеччина) на банківський рахунок кошти, спрямовані на утримання представництва, у зв'язку із чим останнє підлягає звільненню від сплати податку на прибуток в Україні, оскільки здійснює виключно підготовчі та/або допоміжні функції для забезпечення основної діяльності материнської компанії-нерезидента, не здійснюючи при цьому жодного з видів її господарської діяльності, та не маючи ознак постійного представництва в розумінні підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

З урахуванням наведеного та того, що контролюючий орган не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення Позивачем господарських договорів з юридичними особами-резидентами (фізичними особами-підприємцями або фізичними особами), з метою отримання доходу, судова колегія вважає доводи Відповідача про те, що Представництво є постійним представництвом компанії-нерезидента в Україні та займається господарською діяльністю, спрямованою на досягнення економічних і соціальних результатів, помилковими.

Крім іншого, суд першої інстанції вірно зауважив, що представництва на території України, які не мають статусу юридичної особи і діють на підставі наданих нерезидентом повноважень, можуть як здійснювати підприємницьку діяльність на території України, так і виконувати виключно функції, які носять допоміжний та підготовчий характер (зберігання, демонстрація, закупівля або доставка товарів, збирання інформації тощо). Для визнання представництва нерезидента таким, що має статус постійного представництва, необхідною умовою є здійснення ним комерційної діяльності. Постійне представництво нерезидента в Україні з метою оподаткування розглядається як окремий, незалежний від самого нерезидента суб'єкт господарської діяльності. А тому взаємовідносини між нерезидентом та його постійним представництвом в Україні слід розглядати як взаємовідносини між різними суб'єктами господарювання та, відповідно, податковий облік самого постійного представництва повинен здійснюватись згідно із загальними правилами.

Викладене свідчить, що обов'язок сплати податку на прибуток у представництва нерезидента виникає за наявності таких обставин: діяльність представництва створює постійне представництво в Україні (має статус постійного представництва) та одержує доходи з джерелом походження з України. Некомерційна діяльність, що має підготовчий або допоміжний характер, не може бути підставою для визначення представництва таким, що має статус постійного.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №2а-16434/12/2670.

З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідач неправомірно поширив на Представництво дію пп. 141.4.7 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України, що призвело до неправомірного донарахування грошових зобов'язань, а відтак податкові повідомлення-рішення від 18 листопада 2016 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 30» вересня 2019 року.