Справа № 300/959/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7775/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гундяк В.Д.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську о 10 год. 53 хв. 06 червня 2019 року, повне судове рішення складено 11 червня 2019 року, у справі №300/959/19 за позовом ОСОБА_4 до Калуської районної ради Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

03.05.2019 ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до Калуської районної ради Івано-Франківської області, просила визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Калуської районної ради Івано-Франківської області від 08.04.2019 №11-к «Про звільнення ОСОБА_4І.», поновити на роботі на посаді начальника відділу звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності виконавчого апарату Калуської районної ради Івано-Франківської області, стягнути з Калуської районної ради Івано-Франківської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2019 до дня поновлення на роботі, стягнути з Калуської районної ради Івано-Франківської області 63689,95 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення з роботи, рішення про поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок реорганізації вакансії в апараті Калуської районної ради були відсутні, так як жодних штатних посад внаслідок зазначеної реорганізації не введено, а кількість штатних одиниць зменшено з 16 до 12. Судом першої інстанції встановлено, що посади начальника відділу правової, кадрової та інформаційної роботи та головних спеціалістів цього відділу та відділу з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності правомірно не були запропоновані позивачу, оскільки переважне право на зайняття даних посад мали інші особи, а тому дані посади і були запропоновані цим працівникам. Суд першої інстанції врахував, ІНФОРМАЦІЯ_1, що є обовязковою для зайняття посади начальника відділу правової, кадрової та інформаційної роботи. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки у відповідача дійсно мали місце скорочення чисельності та штату працівників, Калуською районною радою додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, була відсутня можливість переведення позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, про наступне вивільнення працівник був належним чином попереджений, звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України проведено у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року та постановити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що штатний розпис працівників відповідача складено вже після звільнення позивача із займаної посади. Скаржник вказує, що при визначенні переважного права на призначення на посаду начальника відділу з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності не встановлено критеріїв визначення кваліфікації та продуктивності праці. Зазначає, що працевлаштування попередженого про звільнення у звязку з скороченням штату працівника є обовязком роботодавця і такий обовязок роботодавець повинен виконувати добросовісно, без застосування надмірного формалізму. За таких обставин, скаржник вважає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для вирішення справи та невірно застосовано норми матеріального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказав, що затвердження нової структури виконавчого апарату районної ради мало наслідком скорочення посад, а не створення таких. Зазначає, що іншою посадою (в межах однорідних професій і посад) залишилась посада начальника відділу звернень, діловодства та забезпечення діяльності, на яку переведена ОСОБА_5, оскільки має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

В судовому засіданні представник позивача та позивач апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 Розпорядженням Виконавчого комітету Калуської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області від 01.12.1994 №64-к прийнята на роботу на конкурсній основі з 01.12.1994 на посаду консультанта, спеціаліста ІІ категорії організаційного відділу по переводу із Калуської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1, прийняла присягу державного службовця.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії БТ-ІІ №1565248 01.01.2007 ОСОБА_4 переведена на посаду начальника організаційного відділу. У грудні 2008 року присвоєно одинадцятий ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Розпорядженням Калуської районної ради від 08.04.2019 №11-к ОСОБА_4 звільнена з посади начальника організаційного відділу з 08.04.2019 у звязку з скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України). Підстава: Розпорядження голови районної ради від 05.02.2019 №2-к «Про зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників виконавчого апарату районної ради»; рішення районної ради від 21.02.2019 №308-21 «Про структуру виконавчого апарату районної ради», Протокол №3 загальних зборів трудового колективу виконавчого апарату Калуської районної ради від 27.02.2019 (а.с.9).

Вважаючи вказане розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_4 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначено Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі Закон № 2493-III) статтею 1 якого встановлено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону № 2493-III на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 20 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування може бути припинена з загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі КЗпП України) встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, у разі прийняття рішення роботодавцем щодо скорочення чисельності або штату працівників законодавством про працю України визначено певні процедурні зобовязання, яких роботодавець повинен дотримуватися при звільненні працівників.

Так, відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 1 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року (справа №826/5839/16).

При цьому, в момент попередження про наступне вивільнення, вакантними є всі посади згідно нового штатного розпису, які і повинні бути запропоновані всім працівникам, згідно їхньої кваліфікації.

Так, припинення служби в органах місцевого самоврядування з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців можливе тільки у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до кваліфікації державного службовця.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 2493-III дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статті 41 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній а час виникнення спірних правовідносин, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обовязкового проведення конкурсу за рішенням керівника державної служби на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Отже, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо має місце скорочення чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями, тощо. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів до і після реорганізації.

З матеріалів справи встановлено, що Розпорядженням Калуської районної ради Івано-Франківської області №2-к від 05.02.2019 «Про зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників виконавчого апарату районної ради» доручено попередити працівників виконавчого апарату районної ради про зміни в організації праці та можливе наступне вивільнення (а.с.84).

Згідно з листом-ознайомленням з Розпорядженням Калуської районної ради Івано-Франківської області №2-к від 05.02.2019, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_4 ознайомлена з вказаним розпорядженням під підпис 05.02.2019.

Рішенням Калуської районної ради Івано-Франківської області від 21.02.2019 №308-21 «Про структуру виконавчого апарату» в структурі виконавчого апарату залишилось 12 посад, а саме: голова районної ради один, заступник голови районної ради один, керуючий справами районної ради один, радник голови районної ради один, головний бухгалтер районної ради один, начальник відділу два, головні спеціалісти чотири, водій районної ради один (а.с.13-14).

Вказані посади були вакантними з моменту попередження позивача про майбутнє вивільнення до моменту його звільнення з роботи, однак як встановлено з матеріалів справи та підтверджено поясненнями учасників спору в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ні під час попередження позивача про наступне звільнення, ні під час вручення копії наказу про звільнення та трудової книжки позивачу не були запропоновані наявні у Калуській районній раді вакансії.

Як зазначено відповідачем у письмових поясненнях, у результаті виконання рішення Калуської районної ради Івано-Франківської області від 21.02.2019 №308-21 звільнено чотири особи один начальник відділу та три головні спеціалісти виконавчого апарату районної ради.

27.02.2019 проведено загальні збори трудового колективу виконавчого апарату Калуської районної ради щодо виконання розпорядження Калуської районної ради Івано-Франківської області №2-к від 05.02.2019 та рішення Калуської районної ради Івано-Франківської області від 21.02.2019 №308-21.

Відповідно до протоколу загальних зборів трудового колективу виконавчого апарату Калуської районної ради №3 від 27.02.2019 на посаду начальника відділу звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності можуть претендувати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Враховуючи посадові обовязки та освітньо-кваліфікаційний рівень, беручи до уваги соціальну захищеність ОСОБА_4, переважне право на зайняття посади начальника вказаного відділу має ОСОБА_6

ОСОБА_4 запропоновано звернутись із заявою на імя голови районної ради про надання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.88-89).

Так, Розпорядженням Калуської районної ради Івано-Франківської області від 09.04.2019 №13-к затверджено штатний розпис працівників виконавчого апарату Калуської районної ради на 2019 рік відповідно до якого всього працівників 12, у відділі з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності : начальник відділу 1 штатна посада, головний спеціаліст 2 штатні посади.

Таким чином, зміни в організації виробництва і праці, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників дійсно мали місце: як шляхом змін в організації виробництва і праці так і шляхом скорочення штатної чисельності працівників.

Як встановлено судом апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача та додатково поданих документів, новостворений відділ з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності утворено з організаційного відділу, відділу звернень громадян і діловодства та частково з відділу фінансово-господарського забезпечення, при цьому скорочено одну посаду начальника відділу та дві посади головного спеціаліста.

Відповідачем зазначено, що з чотирьох осіб, що займали посади начальників відділів виконавчого апарату районної ради на посадах могли залишитись тільки двоє. Виходячи з того, що начальник відділу фінансово-господарського забезпечення виконавчого апарату районної ради одночасно обіймав посаду головного бухгалтера районної ради, то відповідно до нової структури виконавчого апарату районної ради отримала переважне право на залишення на посаді головного бухгалтера районної ради, а начальник відділу з питань правового та інформаційного забезпечення отримала переважне право обійняти посаду начальника відділу з питань правової, кадрової та інформаційної роботи. Щодо посади начальника відділу з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності, то проведено порівняльну оцінку ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та, враховуючи вищий освітньо-кваліфікаційний рівень та більшу продуктивність праці, на посаду призначено ОСОБА_6

Водночас з семи осіб, які займали однорідні посади головних спеціалістів у виконавчому апараті районної ради на посадах могли залишитись лиш четверо, двоє з яких мали гарантоване право на залишення на роботі. Щодо інших працівників, що займали посади головних спеціалістів, за однакового освітньо-кваліфікаційного рівня проведено оцінку продуктивності праці відповідно до якості та обсягу виконуваної роботи, терміну перебування на посадах у виконавчому апараті районної ради та спроможності виконання обовязків на посадах у звязку з зміною істотних умов праці та функціональних обовязків.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що кандидатура позивача на вакантні посади головних спеціалістів не розглядалась, такі посади позивачу не пропонувались, кваліфікація і продуктивністю праці не враховувалась.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем при звільненні позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не дотримано приписи статті 51, пункту 1 частини 2 статті 40 та статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення. В свою чергу, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Розпорядження Калуської районної ради від 08.04.2019 №11-к прийнято з порушенням вимог трудового законодавства, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

З врахуванням вказаних законодавчих положень, наявні підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого позивача незаконно звільнено, а саме на посаді начальника організаційного відділу виконавчого апарату Калуської районної ради, тобто на посаду, яку позивач займав до звільнення, а не на новостворену посаду, на яку позивач просить поновити, проте таку не займав.

При цьому днем звільнення вважається останній день служби, а тому оскільки згідно з Розпорядженням Калуської районної ради від 08.04.2019 №11-к ОСОБА_4 звільнена з посади начальника організаційного відділу з 08.04.2019, тому цей день являється останнім робочим днем перебування позивача на посаді, за який він при звільненні отримав відповідний розрахунок, а позивача слід поновити на посаді з 09.04.2019.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, який застосовується у випадку вимушеного прогулу (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, неправомірно звільнений працівник підлягає поновленню на роботі та має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з дня наступного за днем звільнення по день ухвалення відповідного судового рішення.

З урахуванням довідки Калуської районної ради від 05.04.2019 №105/01-19/52 про середній заробіток ОСОБА_4 за два останні місяці, наданої за підписом головного бухгалтера Калуської районної ради та голови Калуської районної ради, слід стягнути починаючи з 09.04.2019 і по 30.09.2019 з Калуської районної ради на користь ОСОБА_4 78 149,29 грн. (сімдесят вісім тисяч сто сорок девять гривень) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 18 липня 2018 року (справа 359/10023/16-ц).

Водночас, щодо вимоги ОСОБА_4 стягнути з відповідача моральну шкоду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити на наступне.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди слід дослідити чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні та в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна шкода.

Отже, за відсутності достатніх доказів того, що звільнення з посади спричинило наслідки, які призвели до заподіяння моральної шкоди позивачу, не підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, суд апеляційної приходить до висновку, що така вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, у пункті 58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статей 317 КАС України та прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи, що має наслідком скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Щодо судових витрат, то такі, в силу приписів статті 139 КАС України, розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі №300/959/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Калуської районної ради Івано-Франківської області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження голови Калуської районної ради Івано-Франківської області від 08.04.2019 №11-к «Про звільнення ОСОБА_4І.».

Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника організаційного відділу з 09 квітня 2019 року.

Стягнути з Калуської районної ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_4 78 149,29 грн. (сімдесят вісім тисяч сто сорок девять гривень) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2019 року по 30 вересня 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8
Повне судове рішення складено 04.10.2019