Справа № 428/3432/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року справа №428/3432/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В.,Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Поліцейського взводу №1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Добвиш Євгенія Анатолійовича на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2019 р. у справі № 428/3432/19 (головуючий І інстанції Фастовець В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського взводу №1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Добвиш Євгенія Анатолійовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області із позовом до Поліцейського взводу №1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Добвиш Євгенія Анатолійовича (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 345903 від 14.03.2019 складену інспектором взводу № 1 роти № 2 Батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 255 гривень; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення; стягнути з Управління патрульної поліції в Луганській області на користь позивача судові витрати понесені в зв`язку з наданням правової допомоги.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: скасував постанову серії ВР № 345903 від 14.03.2019 поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області ДПП рядового поліції Довбиша Євгенія Анатолійовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн.; закрив провадження в справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката за рахунок бюджетних асигнувань, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення в цій частині, та прийняти нове рішення в цій частині про відому в задоволені позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у справах про оскарження постанов у справах про притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні положень ст. 287-288 КУпАП, ст..2-4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674) позивач звільняється від сплати судового збору. Позивачем не надано будь-яких доказів незаконного застосування відповідачем адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Окрім факту неправомірних дій органу державної влади предметом доказування по цій справі мають бути виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями органу державної влади і заподіяним ним шкоди. У разі наявності лише неправомірних дій державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правової підстави для її відшкодування. Отже, наявність шкоди не породжує обов`язку її компенсації без доведення всіх складових цивільно-правової відповідальності та правильного визначення суб`єкта такої відповідальності. У порушення вказаних правових норм позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправність або бездіяльність відповідача по справі та наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

14 березня 2019 р. відповідачем відносно позивача складено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 345903, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

Відповідно до вищевказаної постанови, позивач 14.03.2019 об 11 год. 25 хв. в м. Сєвєродонецьку по вулиці Курчатова, 6, керуючи транспортним засобом Volkswagen Polo не виконав вимоги дорожнього знаку 3.34. «Зупинку заборонено», чим порушив п.8.4. «в» ПДР України.

Позивач у позовній заяві, крім вимог про визначення про протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, просив стягнути з відповідача понесені судові витрати у сумі 1600 грн.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 1600 грн. позивачем надано: акт надання послуг від 20.03.2019, рахунок-фактура № 3 від 20.03.2019 та рекомендації щодо застосування рекомендованих ставок адвокатського гонорару, затверджені рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21.03.2018.

Суд задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення правочинної допомоги, виходив з того, що відповідач своїх заперечень щодо розміру заявлених витрат на правничу допомогу не надав, тому у суду не має підстав оцінювати ці витрати стосовно їх співмірності з наданими послугами. Оскільки до розміру витрат увійшла оплата участі адвоката у судовому засіданні, а розгляд справи відбувся без нього, суді дійшов до висновку про зменшення розміру витрат, які підлягають стягненню до 1000 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частинами 1, 3 якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, згідно пункту 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Також, відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, та включення до їх розміру оплату участі адвоката у судовому засіданні, яке відбулось без його участі, суд першої інстанції, як вже зазначалось, дійшов правильного висновку, що обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до наявних доказів, є сума 1000 грн.

Відповідачем, натомість, не надано суду першої інстанції клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню не співмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування, ні в суді першої ні апеляційної інстанції. У апеляційній скарзі відповідач також не наводить жодного аргументу щодо не співмірності таких витрат.

Відповідач в скарзі зазначає, що позивачем не надано документів на обґрунтування відшкодування шкоди заподіяної неправомірними діями державного органу, проте, у даному випадку судом першої інстанції вирішувалось питання розподілу судових витрат, а не відшкодування заподіяної шкоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 286, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Поліцейського взводу №1 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Добвиш Євгенія Анатолійовича на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2019 р. у справі № 428/3432/19 - залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 вересня 2019 р. у справі № 428/3432/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 08 жовтня 2019 року

Суддя - доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць