Справа № 826/11688/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2019 року № 826/11688/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді колегії суддів: головуючий суддя Клименчук Н.М., судді Каракашьян С.К., Шрамко Ю.Т., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у розгляді поданої 08.08.2017 заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати відповідача прийняти до розгляду подану 08.08.2017 заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказу МВС України №649 від 07.09.2011, яким затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено про те, що відповідачем всупереч положень законодавства відмовлено у розгляді поданої 08.08.2017 заяви про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. Посилався на те, що відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про прийняття або відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.09.2017 відкрито провадження в адміністративній справі №826/11688/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.10.2017 закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представником відповідача подано заперечення на позовну заяву, у якому вказано на те, що позивач вже звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом розгляду якої Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення позивача із повторною заявою від 08.08.2017 тривало судове оскарження вказаного рішення органу державної міграційної служби, у зв`язку із чим ОСОБА_1 продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні. Відповідачем зазначено, що, оскільки, тривав судовий розгляд спору стосовно попередньої заяви позивача, то відповідно процедура вирішення питання про надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не завершена і розгляд повторної аналогічної заяви був неможливим.

Учасниками справи 29.03.2018 подано клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників у порядку письмового провадження.

Представником позивача через канцелярію суду 06.02.2019 подано заяву про зміну підстав позову шляхом уточнення та доповнення позовних вимог та заявлено клопотання про поновлення процесуального строку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2019 відмовлено у поновленні строку на подачу заяви про зміну підстав позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.06.2019 витребувано у Державної міграційної служби України належним чином засвідчена копія зави поданої на розгляд 08.08.2017 громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України.

Відповідачем на виконання вказаної ухвали 11.07.2019 подано до суду витребувані документи.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 , 1961 р.н. подано до Управління Державної міграційної служби в Київській області заяву від 08.08.2017 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України (на підставі положень пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказана заява розглянута Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України та листом від 30.08.2017 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 надано відповідь, якою повідомлено про неможливість розгляду заяви позивача, оскільки не завершена процедура щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньою заявою позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у відповіді вказано про те, що 17.03.2016 позивач вже звертався до органу державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням того, що існує реальна загроза його життю. За результатом розгляду даної заяви Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві 15.04.2016 складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі вказаного висновку, згідно з наказом від 15.04.2016 №229 Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу направлено відповідне повідомлення від 15.04.2016 №111.

Відповідачем у листі від 30.08.2017 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 вказано про те, що в ході розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту встановлено, що позивач посилався на наявність загрози його життю у країні походження та побоювання пов`язані з кримінальним переслідуванням на території Російської Федерації за здійснення злочину, що передбачає покарання за статтею шахрайство. Натомість відповідачем зазначено, що за результатом вивчення всіх матеріалів особової справи ОСОБА_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби в м. Києві зроблено висновок про не підтвердження факту переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та у разі повернення на батьківщину ОСОБА_1 його життю, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, - нічого не загрожує.

Крім того відповідачем зазначено про те, що в ході розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 встановлено, що після залишення території Російської Федерації у період з листопада 2012 року по 2016 pік позивач проживав у Туреччині, тобто перебував на території третьої безпечної країни та мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржено в судовому порядку рішення Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві від 15.04.2016 №229 та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2016 №826/10723/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Вказані судові рішення було оскаржено позивачем у касаційному порядку та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2017 відкрито касаційне провадження. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2017 задоволено заяву представника ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги та повернуто касаційну скаргу.

Представником позивача 22.08.2017 повторно подано касаційну скаргу на вищезазначені судові рішення, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.08.2017 залишена без руху. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2017 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

В оскаржуваному рішенні відповідача від 30.08.2018 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 щодо відмови у розгляді поданої 08.08.2017 заяви ОСОБА_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту Державною міграційною службою України вказано на те, що рішення щодо вказаної касаційної скарги Вищим адміністративним судом України не прийнято, у зв`язку із чим, Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві продовжено термін дії довідки позивача про звернення за захистом в Україні.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у розгляді поданої 08.08.2017 заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 подано позовну заяву до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, серед яких: Статут Організації Об`єднаних Націй 1945 року, Конвенція про статус біженців 1951 року та Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року, Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1952 року, Протокол №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, Протокол №7 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в рішенні - Закон), Концепцією державної міграційної політики, схваленою Указом Президента України від 30.05.2011 №622/2011, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила №649), та іншими нормативно-правовими актами, виданими на їх виконання (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначається порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (пункт 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту») .

Згідно із пунктом 6 частини 2 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, організовує роботу з розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підготовки письмового висновку щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вже звертався до органів державної міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та за результатом розгляду якої Головним управлінням Державної міграційної служби в місті Києві 15.04.2016 прийнято рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та йому направлено повідомлення від 15.04.2016 №111 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення оскаржено позивачем у судовому порядку, за результатом якого постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2016 №826/10723/16, яка набрала законної сили 20.03.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Крім того, позивачем подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2016 в адміністративній справі №826/10723/16/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2017 заяву представника ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2016 в адміністративній справі №826/10723/16/16 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до органу державної міграційної служби із заявою від 08.08.2017 тривав судовий розгляд попередньої заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов`язки, передбачені статтею 13 цього Закону.

Положеннями статті 13 названого Закону встановлено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має право на: тимчасове працевлаштування, навчання, медичну допомогу в порядку, встановленому законодавством України; проживання у родичів, у готелі, піднаймання житлового приміщення або користування житлом, наданим у пункті тимчасового розміщення біженців; безоплатну правову допомогу в установленому порядку; конфіденційне листування з УВКБ ООН та право на відвідання співробітниками УВКБ ООН; інші права, передбачені Конституцією та законами України для іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; відбути до визначеного місця тимчасового проживання у разі одержання направлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; проходити медичне обстеження на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; з`являтися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у визначений ним строк; повідомляти центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої вона проживає.

Згідно із пунктом 4.6 Правил №649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Пунктом 4.7 Правил №649 встановлено, що у разі використання особою права на оскарження уповноважена посадова особа територіального органу ДМС до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші надані заявником документи, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.

Строк дії довідки про звернення за захистом в Україні продовжується територіальним органом ДМС на три місяці. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку - копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки. Подані документи належним чином долучаються до особової справи.

У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Про продовження строку дії зазначеної довідки уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Як вказано відповідачем, у зв`язку із судовим оскарженням ОСОБА_1 рішення від 15.04.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту йому було продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Позивач посилався на те, що відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про прийняття або відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає наведені доводи позивача необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно із пунктом 2.2 Правил №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Пунктом 2.4 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Суд зазначає, що оскільки тривало судове оскарження рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 15.04.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньою заявою позивача, відповідач не мав можливості розглянути заяву позивача від 08.08.2017, адже не було завершено процедуру щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за його попередньою заявою.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 від 08.08.2017 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подана ним передчасно, оскільки тривало судове оскарження рішення від 15.04.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньою заявою позивача. Таким чином, відповідачем правомірно повідомлено позивача про неможливість розгляду його заяви від 08.08.2017.

Решту тверджень та посилань позивача суд вважає такими, що не спростовують правомірності оскаржуваного рішення відповідача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (, адреса: 01001, м.Київ, вул. Володимирська, 9).

Головуючий суддя Н.М. Клименчук

Судді С.К. Каракашьян

Ю.Т. Шрамко