Справа № 500/583/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/6657/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

представника позивача Ярмуся В.Д.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Львовіапеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року у справі № 500/583/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень(рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Жук А.В. в м. Тернополі Тернопільської області 22.04.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 12:35 год., повний текст судового рішення складено 01.05.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС, відповідач) в якому позивач просить скасувати винесені 20.03.2018 року ГУ ДФС податкові повідомлення рішення:

- № , яким ОСОБА_1 нараховано суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) в сумі 70369,27 грн., в тому числі: 51940,92 грн. основний платіж, 12985,23 грн. - штрафні (фінансові) санкції, 5443,12 грн. - пеня;

- №, яким ОСОБА_1 нараховано суму грошового зобов`язання з військового збору в сумі 5864,10 грн., в тому числі: 4328,41 грн. основний платіж, 1082,10 грн. - штрафні санкції, 453,59 грн. - пеня.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач,який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятимз порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції невірно застосовані положення пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України) до спірних правовідносин, оскільки в даному випадку банком не було змінено валюту грошового зобов`язання за кредитом з іноземної валюти у гривню. Тому податковим органом на законних підставах були нараховані позивачу грошові зобов`язання з ПДФО та військового збору.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач та третя особа не скористалися.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач та третя особа Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи правом на участь у судовому засіданні не скористалися.

Представник відповідача надіслав до апеляційного суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прийняти участь у справі.

Разом з тим, будь-яких доказів об`єктивної неможливості прийняти участь у судовому засіданні суду надано не було.

Виходячи з положень частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому за колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скаргапідлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено,що за умовами кредитного договору від 04.08.2006 № 014/73/0034/26107, укладеного між АППБ «Аваль» (перейменованим у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», згодом - у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», далі - у АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 , останньомунадано кредитні кошти в сумі 41500 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 03.08.2013.

У зв`язку із простроченням повернення позичальником кредитних коштів, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.06.2012 у справі № 1915/7407/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь третьої особи заборгованість за кредитним договором в сумі 22615,44 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення даного судового рішення (1 долар США = 7,99 грн.) еквівалентно 180600,11 грн., у тому числі: 18653,54 доларів США - сума неповернутого кредиту; 1453,99 доларів США - сума заборгованих відсотків; 1200,48 доларів США - пеня за порушення строків сплати кредиту; 1307,43 доларів США - пеня за порушення строків сплати відсотків.

16.03.2016 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір про припинення зобов`язань за кредитним договором від 04.08.2006 №014/73/0034/26107, за умовами пункту 1 якого сторони визнали, що розмір непогашеної позичальником заборгованості за кредитним договором станом на 16.03.2016 складає 15703,35 доларів США та пені 2352241,87 грн. по офіційному курсу НБУ на дату укладання цього договору, у тому числі: сума основного боргу (неповернутого кредиту) 10732,98 доларів США, що складає еквівалент 288560,66 (двісті вісімдесят вісім тисяч п`ятсот шістдесят гривень 66 коп.) грн. по офіційному курсу НБУ на дату укладання цього договору, проценти, нараховані за користування кредитом, - 4970,37 доларів США, що складає еквівалент 133630,48 грн. по офіційному курсу НБУ на дату укладання цього договору. За умовами пункту 2 цього ж договору з 16.03.2016 боргові зобов`язання за кредитним договором від 04.08.2006 №014/73/0034/26107 припиняються внаслідок звільнення позичальника від сплати боргових зобов`язань (прощення боргу), а кредитний договір є розірваним.

У період з 18.10.2017 по 25.10.2017 посадовими особами ГУ ДФС проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, про що складено акт від 25.10.2017 №6715/19-06-13-06/ (далі - акт перевірки).

На підставі акту перевірки 20.03.2018 року ГУ ДФС винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з ПДФО в розмірі 64926,15 гривень;

- № , яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 5410,51 гривень.

Як вбачається із оскаржуваних податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС від 20.03.2018№№ та , а також із акту перевірки, в основу розрахунку належних до сплати, на думку контролюючого органу, ПДФО та військового збору покладено отриманий платником податку дохід в розмірі 288560,66, який було зазначено в Договорі про припинення зобов`язань за кредитним договором від 04.08.2006№014/73/0034/26107.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, щооскаржувані податкові повідомлення-рішення контролюючого органу протиправні з огляду на положення пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, відповідно до якого податковий орган повинен був виключити з бази оподаткування різницю між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначену за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню (16.03.2016 року), та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції хибними та погоджується з позицією апелянта, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Законом України від 09 квітня 2015 року№321-VIII«Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань», положення якого набрали чинності 07 травня 2015 року, підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» доповнено пунктом 8, у відповідності з яким не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

За змістом наведених положень у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Отже, боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу (кредиту) та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, у тому числі шляхом повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

За встановлених у даній справі обставин анулювання (прощення) кредитором суми заборгованості у розмірі 288560,66 грн.апеляційний суд приходить до висновку, що вказана сума у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є додатковим благом платника податку (позивача) та підлягає включенню до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу за 2016 рік.

При цьому, як встановлено в ході розгляду справи, кредитором було повідомлено позивача про прощення (анулювання) боргу у заявах під підпис особисто, тобто дотримано умови, з якими положення підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України пов`язують обов`язок платника податків відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу.

Щодо покликань позивача про поширення на анульовану банком суму положень пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, відсутні відповідні умови (зміна валюти зобов`язання за кредитом з іноземної валюти у гривню та прощення розміру різниці, відповідно розрахованої), за яких застосовуються вказані положення законодавства.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 826/6896/17, від 20 червня 2018 року у справі №804/4182/17, від 03 червня 2019 року у справі № 826/945/19.

Згідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (№ 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.

Неправильне застосування матеріального права має місце у разі застосування неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 КАС України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській областізадовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року у справі № 500/583/19 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 03.10.2019