Справа № 640/7456/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 жовтня 2019 року № 640/7456/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_8
до про Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 56-58), просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 та тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 24.12.2008;

- зобов'язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області оформити та видати громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з її втратою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2008 році останній отримав дозвіл на постійне проживання в Україні та був документований посвідкою серії НОМЕР_4 від 24.12.2008 з терміном дії "Безстроково". У серпні 2017 року указана посвідка була викрадена у позивача, у зв'язку з чим останній звернувся до відповідача з відповідною заявою та підтвердними документами. Проте, лише 08.04.2019 відповідачем було вручено позивачу рішення від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 та тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 24.12.2008. На переконання позивача, вказане рішення є таким, що порушує чинне законодавство і права позивача, визначені Законами України "Про імміграцію", "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Акцентує увагу на тому, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію, у тому числі, передбачає запрошення іммігрантів щодо яких проводиться розгляд такого питання, проте відповідач не викликав позивача, не вручив спірне рішення та не повідомив про обставини, що стали підставою для розгляду питання про скасування дозволу. Зазначає, що станом на день прийняття спірного рішення відповідач перевірив надані позивачем документи та не встановив будь-яких порушень, недостовірних даних або подання підроблених документів. Звернув увагу і на те, що з моменту отримання дозволу на імміграцію, у позивача сформувався певний уклад життя та утворились глибокі соціальні зв'язки, а саме: в Україні народились його доньки, які є громадянами України; в Україні позивач придбав житло, автомобіль, офіційно працює. Поряд з цим, указані обставини не взяті до уваги відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Ухвалою суду від 07.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/7456/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

11.07.2019 до суду від представника відповідача Мужецької К.О. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що у ході проведення перевірки підстав видачі позивачеві дозволу на імміграцію відповідачем було установлено, що ВГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 з порушенням вимог імміграційного законодавства, а саме: пункту 6 частини другої статті 4 та пункту 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію". За наведених обставин вважає, що спірне рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

10.06.2008 ОСОБА_8 звернувся до ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію (а.с. 90-91), до якої було додано:

- копію паспорту громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам з перекладом (а.с. 92-97);

- копію свідоцтва про народження ОСОБА_8, виданого ВРАЦС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, серії 1-БК № 111342 від 19.12.2007 (а.с. 98-99);

- довідку Посольства Соціалістичної Республіки Вєтнаму від 23.05.2005 № V-05/CNTP (а.с. 100);

- довідки Обласної студентської лікарні (а.с. 101, 102);

- сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 2ЗЗЗ № 316338 від 25.04.2005 (а.с. 103);

- договір найму житлового приміщення та докази реєстрації місця проживання у ньому (а.с. 104-109).

Також з матеріалів особової справи ОСОБА_8 вбачається, що на запит ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 19.06.2008 № 17/62591 Управління СБУ в Київській області листом № 10/9155 повідомило останнього про відсутність заперечень щодо оформлення дозволу на імміграцію ОСОБА_8 (а.с. 113).

Крім того в матеріалах справи міститься довідка Управління інформаційних технологій ГУМВС України в м. Києві № 108065 (а.с. 114).

За результатами розгляду матеріалів заяви громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні 24.12.2008 інспектором ВГІРФО ГУМВС України в Київській області складено висновок, затверджений начальником ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, про доцільність прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію громадянину Вєтнаму ОСОБА_8 на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 115).

У висновку зазначено, що донька заявника згідно пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" має право на отримання дозволу на імміграцію як особа, що має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно її батьки можуть отримати дозвіл на імміграцію згідно пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію".

24.12.2008 ОСОБА_8 був виданий дозвіл на імміграцію (а.с. 116) та на підставі заяви останнього видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 з безстроковим терміном дії (а.с. 117, 120).

У висновку Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 22.08.2017 зафіксовано втрату ОСОБА_8 посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4, посвідчення водія на своє ім'я, посвідчення водія на ім'я його дружини ОСОБА_9, технічного паспорту на автомобіль "Фольксваген Туарег" д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 37).

Звернувшись до органу міграційної служби з метою відновлення втраченої посвідки, позивачеві 08.04.2019 (а.с. 154) вручено рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 від 24.12.2008 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" та тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 24.12.2008 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилученні, поверненні державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За визначенням статті 1 Закону України від 07.06.2001 N 2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон N 2491-III):

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Таким чином, перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Відповідно статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україну і отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Зі змісту спірного рішення вбачається, що підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання став пункт 1 частини першої статті 12 Закону N 2491-III.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 12 Закону N 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно з пунктами 21, 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 N 1983 (далі - Порядок N 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Частиною першою статті 13 Закону N 2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пунктів 64-67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 N 321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";

2) отримання від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п'яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п'ять робочих днів з дня його прийняття.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п'яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

З матеріалів справи вбачається, що ініціатором скасування дозволу на імміграцію в Україну, що був наданий позивачу, є територіальний орган ДМС.

Зі змісту висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8, затвердженого 13.12.2018 начальником Управління ДМС України в Київській області, вбачається, що рішення ВГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 прийнято з порушенням вимог імміграційного законодавства, а саме: пункту 6 частини другої статті 4 та пункту 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію". Зазначено, що за змістом наведеної норми право на отримання дозволу на імміграцію мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Проте, неповнолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент прийняття документів у її батька не мала дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено їй належність до громадянства України. Таким чином, громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 не міг бути визнаний батьком іммігрантки. Крім того, неповнолітня дитина не може нести фінансові зобов'язання перед батьками (а.с. 127-129).

Як уже було зазначено судом, пункт 1 частини першої статті 12 Закону N 2491-III передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Суд акцентує увагу, що вказаний вище висновок не містить жодного доказу того, що подані громадянином Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 документи були підроблені чи втратили чинність, або відомості, які містились у поданих документах, є свідомо неправдивими.

Натомість, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону N 2491-III, посилається на порушення імміграційного законодавства ВГІРФО ГУ МВС України в м. Києві.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 20.01.2012 "Рисовський проти України", ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи вказану справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

З аналізу наведеного вбачається, що помилка ВГІРФО ГУ МВС України в м. Києві у визначенні підстави видачі дозволу на імміграцію позивачеві, не може нести негативних наслідків для останнього особливо після спливу 10 років проживання в Україні.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачеві дозволу на імміграцію та посвідки, які передбачені статтею 12 Закону N 2491-III, таких як: іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; інших випадків, передбачених законами України.

Суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

На переконання суду, оскаржуване рішення прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, позаяк при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, відповідний державний орган підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Також, суд звертає увагу, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Так, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 має стійкий правовий та соціальний зв'язок з Україною, адже в Україні проживають його дружина, яка документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3, термін дії - безстроково (а.с. 38), діти, які народилися на території України та є громадянами України (а.с. 39, 40).

Відповідно до довідки Управління освіти Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2019 № 58 старша донька позивача ОСОБА_8 навчаться у 5-В класі школи І-ІІІ ступенів № 119 Деснянського району міста Києва (а.с. 51), а молодша донька ОСОБА_7 відвідує ясла-садок № 744 з 12.09.2016, що підтверджується відповідною довідкою від 19.04.2019 № 49 (а.с. 45).

Крім того позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем та є платником податків, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис № 0001917 від 02.03.2010 (а.с. 36).

Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивачем не порушено вимоги законодавства про імміграцію при зверненні до міграційного органу з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд дійшов висновку, що рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 та тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 24.12.2008 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а також суперечить встановленим у справі обставинам, є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.09.2019 у справі № 815/3420/17.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно пункту 65 вказаного рішення суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Позивач, обираючи спосіб захисту порушеного права просить суд зобов'язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області оформити та видати йому посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з її втратою.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки у ході розгляду справи встановлено наявність підстав для скасування рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача поновити позивачеві посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_8 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області від 13.12.2018 № 197 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 та тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 24.12.2008.

Зобов'язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) поновити громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_8 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ідентифікаційний код 42552598) на користь ОСОБА_8 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 768,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко