Справа № 160/2436/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2019 року Справа № 160/2436/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя - Букіна Л.Є.,
за участю: секретаря судового засідання Носаль П.В.,
позивач - ОСОБА_1 ,
представника відповідачів - Грановський М.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Комісії національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 15.03.2019 надійшов позов ОСОБА_1 до Національної поліції України, Комісії національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 про відмову у надані статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 від 19.09.2018 року №6/ІІ/ІV/10 та зобов`язати відповідача-1 надати позивачу статус учасника бойових дій.
В обґрунтування позову позивач посилається на протиправність оскарженого рішення, яким відповідач відмовив у наданні статуту учасника бойових дій (далі - УБД) з підстав того, що позивач на момент виникнення спірних правовідносин не був поліцейським. За позицією останнього, вирішальними обставинами для отримання такого статусу є його безпосередня участь у виконанні завдань антитерористичної операції (далі - АТО) в районах її проведення із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а не належність до певного переліку осіб. Зазначаючи, що оскарженим рішенням відповідач порушує конституційні права на соціальний захист з боку держави як особі, яка брала участь у боротьбі з тероризмом, ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 р. вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Відповідач-1 скористався наданим правом і надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачу цілком правомірно відмовлено у наданні статусу УБД з підстав неналежності до певного переліку осіб, яким Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надає таке право. Зазначаючи, що у розумінні статті 17 Закону України «Про національну поліцію» позивач не був поліцейським, а направлявся до зони АТО для виконання трудових обов`язків працівника Національної поліції (діловода), а також посилаючись на те, що Законом України чітко розмежовано коло осіб, які за певних умов можуть отримати статус УБД, а які за сукупністю обставин можуть визнані учасником війни (до яких відноситься позивач), просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач та представник відповідачів підтримали свої правові позиції і надали суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у заявах по суті.
Позивач пояснила, що під час відрядження у зоні АТО вона несла службу на рівні з поліцейськими (на блок-постах), їй була видана вогнепальна зброя, бронежилет і каска, проте під час служби вогнепальну зброю вона не використовувала, оскільки не було такої необхідності. Їй було надано статус учасника війни, проте у наданні статусу учасника бойових дій відмовлено через те, що вона на момент відрядження не проходила службу як поліцейський.
У судовому засіданні представник відповідачів пояснив, що позивачу не видавалась вогнепальна зброя, оскільки вона видається лише поліцейським, а не іншим фахівцям, а тому відсутні докази несення служби позивачем на такому ж рівні як і поліцейські.
Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила службу в Полку патрульної служби поліції особливого призначення «Дніпро-1» Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на посаді діловода канцелярії та у період з 10.11.2015 року по 11.12.2015 року, з 25.02.2016 року по 11.03.2016 року брала безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.
Вказаний факт підтверджується, зокрема: витягом з наказу голови Національної поліції України від 10.11.2015 року № 8 о/с дск, від 25.02.2016 року № 47 о/с дск; витягами з наказів першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 26.02.2016 року № 57, від 28.03.2016 року № 88, від 10.11.2015 року №317, від 11.12.2015 року № 348;посвідченнями про відрядження; довідкою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 22.11.2016 року; довідками про безпосередню участь в АТО від 06.07.2018 року.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України (далі - Комісія) із заявою, в якій, з посиланням на перебування як працівника поліції в період з 10.11.2015 року по 11.12.2015 року, з 25.02.2016 року по 11.03.2016 року у період проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, просила надати їй статус учасника бойових дій як особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.
Рішенням від 19.09.2018 року № 6/ІІ/ІV/10 Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції позивачу відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій. Підставами відмови визначено: 1) п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», 2) абз. 2 п. 2 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 20 серпня 2014 року; 3) абз. 2 п. 4 розділу ІІ Положення про комісію Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справі України від 23 травня 2016 року № 405.

Вважаючи, що таким рішенням відповідач порушує конституційні права на соціальний захист з боку держави як особі, яка брала участь у боротьбі з тероризмом, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд виходить із того, що згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ) (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

За приписами ст. 1 Закону 3551-ХІІ спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно із ст. 5 Закону 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідний Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 413 (далі - Порядок №413).

За приписами п.2 Порядку № 413 статус учасника бойових дій надається: військовослужбовцям (резервістам, військовозобовязаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзвязку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Пунктом 4 Порядку №413 визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Таким чином, Закон 3551-ХІІ та Порядок № 413 чітко окреслюють категорію осіб за посадою та статусом, які за наявності сукупних ознак (участь у захисті незалежності, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення та перебування безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення) та підтвердження таких даних відповідними документами, визнаються учасниками бойових дій.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

За приписами ст. 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до п.п. 9, 17, 20 ст. 22 Закону № 580-VIII керівник поліції: у межах повноважень надає доручення, обов`язкові для виконання поліцейськими, державними службовцями і працівниками поліції; у визначеному порядку вносить подання про представлення поліцейських, державних службовців апарату центрального органу управління поліції та працівників поліції до відзначення державними нагородами України; вносить Міністру внутрішніх справ України пропозиції про утворення територіальних органів поліції, які є юридичними особами публічного права, у межах граничної чисельності поліцейських, державних службовців та працівників поліції і коштів, визначених на її утримання, а також щодо їх ліквідації, реорганізації Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства України, суд дійшов висновку, що Закон № 580-VIII розмежовує такі поняття як «поліцейський» та «працівник поліції».

Судом встановлено і не є спірним, що на момент виникнення спірних правовідносин позивач була діловодом канцелярії та не поліцейським у розумінні положень Закону № 580-VIII, оскільки нею не складалася присяга поліцейського, не присвоювалося спеціальне звання.

Суд зазначає, що вичерпний перелік осіб, які можуть бути визнані учасниками бойових дій, передбачений п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону 3551-ХІІ, встановлює таке право саме для саме поліцейських, а не для працівників поліції, інших працівників.

Матеріали справи не містять письмових доказів, які можуть підтвердити участь позивача у забезпеченні виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», саме у якості поліцейського чи в статусі особи, що за приписами Закону 3551-ХІІ та Порядку № 413, може бути визнана учасником бойових дій.

На підтвердження вказаних обставин Полком патрульної служби поліції особливого призначення «Дніпро-1» Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надано довідку від 21.06.2019 року, згідно якої позивач, перебуваючи у відрядженні, згідно своїх посадових обов`язків виконувала роботу щодо документального забезпечення, до виконання бойових розпорядження (завдань) не долучалась; на час відрядження за ОСОБА_1 не були закріплені спеціальні засоби, вогнепальна зброя та однострій.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які несли службу в зоні АТО разом із позивачем, пояснили, що ОСОБА_1 несла службу як і вони, поліцейські, у неї була вогнепальна зброя.

Проте, їх твердження не спростовують встановлених судом обставин, які встановлені на підставі письмових доказів.

Згідно п. 1 розд. ІІ Положення про комісію Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, затвердженому Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23 травня 2016 року №405, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 червня 2016 року за N 857/28987 (далі - Положення №405) основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо надання та позбавлення статусу учасника бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, розгляд питань, пов`язаних з установленням статусу учасника війни відповідно до пунктів 2, 13 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як встановлено абз. 2 п. 4 розд. ІІ Положення № 405 Комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни у разі відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що у позивача відсутні правові підстави для визнання його учасником бойових дій, а отже приймаючи оскаржене рішення, Комісія національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України діяла на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано.

Щодо твердження позивача про порушення його права на соціальний захист, як особи, що приймала безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції суд зазначає таке.

Відповідно до ст.8 Закону 3551-ХІІ учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом.

Як передбачено п. 13 ст. 9 Закону 3551-ХІІ учасниками війни вважаються працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у порядку, встановленому законодавством, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у порядку, встановленому законодавством.

Тобто позивач, як особа, яка брала безпосередню участь в антитерористичній операції, проте не мала статусу поліцейського, має право на отримання статусу учасника війни, чим вона і скористалась. А тому порушення прав позивача на соціальний захист відсутні.

Беручи до уваги досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини справи, суд доходить висновку, що Комісією національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, відповідно до приписів ст. 77 КАС України, доведено правомірність оскарженого рішення у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно зі статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 241-246, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 14 серпня 2019 року.

Суддя Л.Є. Букіна