Справа № 420/6645/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6645/18
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

при секретарі Чугунові С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 25.01.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Одеській області №240 від 14.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19.12.2018 року він отримав повідомлення №5/1-806 від 14.12.2018 року, прийняте на підставі наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 14.12.2018р. №240, згідно якого, йому було безпідставно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем». На думку позивача, вищевказане рішення міграційного органу є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають суттєве юридичне значення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, позивач ОСОБА_1 13.03.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2019р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ні сам позивач, ні його представник, який представляє інтереси останнього з 23.09.2019 року, без поважних причин не прибули, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Представник відповідача в судове засідання суду 2-ї інстанції з`явилась та, в свою чергу, у зв`язку з неприбуттям інших сторін по справі, надала письмове клопотання з проханням розглянути дану справу без її участі або в порядку письмового провадження.

У зв`язку із вказаними обставинами справа була розглянута у відкритому судовому засіданні без участі сторін за наявними у справі матеріалами та на підставі наявних в ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Узбекістану, за національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт.

В травні 2008 року позивач, разом з батьками, виїхав з країни громадянської належності до України.

В 2009 році позивач, разом із матір`ю, виїжджав з України до Узбекистану до своїх родичів та через деякий час знову повернувся в Україну.

17.08.2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Управління з питань захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.08.2017 року за результатами розгляду питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок (особова справа №2017OD0117) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вказаного висновку зазначено про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а під час перебування на батьківщині та під час перебування за межами країни громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

28.08.2017 року наказом ГУ ДМС України в Одеській області №161, з урахуванням вказаного вище висновку від 28.08.2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив зазначене рішення до Одеського окружного адміністративного суду, який, в свою чергу, своєю постановою від 03.11.2017 року (по справі №815/4846/17) відмовив останньому у задоволенні його позовних вимог. Зазначена постанова суду набрала законної сили.

05.07.2018 року позивач повторно звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із аналогічною аявою про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною повторного звернення за міжнародним захистом позивач вказав те, що не бажає повертатись на територію країни громадянської належності через побоювання зазнати погроз життю, які можуть виникнути у зв`язку із відсутністю захисту прав людини на території Узбекистану (заява від 05.07.2018 року).

14.12.2018 року за результатами розгляду особової справи заявника №2018ОD0091 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Узбекистану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, через відсутність умов передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14.12.2018 року наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області №240 з посиланням на ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.12.2018 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій та спірних рішень відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, як видно зі змісту приписів п.13 ст.1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж ст.9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884.

Так, відповідно до вимог п.2.1 вказаних Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого ст.5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

А згідно із п.2.4 вказаних Правил №649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, відповідачу, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до протоколу співбесіди від 03.07.2018 року та під час анкетування від 09.07.2018 року, позивачем було надано інформацію, що підставою відсутності бажання повертатися на Батьківщину слугує побоюваннями зазнати небезпеки у зв`язку із погрозами, які нібито надходять на адресу його родини через релігійну діяльність батька на території України.

Одночасно, позивачем було надано роздрукований текст в якому описано про тортури, які відбуваються на території однієї із в`язниць Узбекистану « Жаслик ».

Також до роздрукованого тексту було додано фотокартку із зображенням жінки, у якої на столі розкладено фотографії чоловіка із явними гематомами на тілі.

Однак, як встановлено судами обох інстанцій, в ході опитування позивач не надав конкретної інформації щодо наданого листа, зазначивши, що він слугує підтвердженням застосування тортур в Узбекистані.

Окрім того, документ позивачу передав батько, джерело отримання документу невідомо, будь-якою іншою інформацією останній не володіє, і взаємозв`язків між наданим документом та історією особи не встановлено.

У зв`язку із зазначеним, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, та зазначає, що вказаний документ не може розглядатися у якості доказу переслідування.

Разом з тим, під час звернення із заявою від 05.07.2018 року, позивач вказав про ймовірну небезпеку за власне життя та утиски його особистих прав на Батьківщині через трудову діяльність його батька на території України.

Під час проведення анкетування від 09.07.2018 року та протоколу співбесіди від 10.07.2018 року позивач повідомив, що не бажає повертатися на Батьківщину через побоювання ймовірної розправи та погрози життю по відношенню до його батька, яке відбуватиметься безпосередньо через нього.

Також позивач зазначив про погрози, які надходять на адресу його батька на території України з боку невідомих осіб, через релігійну діяльність останнього (анкетування від 09.07.2018 року).

Як зазначає сам позивач, погрози відбувались у вигляді телефонних дзвінків та повідомлень у соціальних мережах.

Однак, при цьому слід звернути увагу на те, що як зазначив сам ОСОБА_1 , ці погрози фактично відбувались лише на адресу його батька, але він сприйняв їх як погрозу всій родині (протокол співбесіди від 10.07.2018 року).

Але, при цьому, будь-яких належних доказів існування подібних погроз позивачем наведено не було, жодних особистих погроз на території України шукач захисту також не отримував, жодного відношення до діяльності батька він не має (протокол співбесіди від 14.12.2018 року).

До того ж, уважно дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що до позивача також не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Так, з аналізу анкетування від 09.07.2018 року, протоколу співбесіди від 10.07.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 14.12.2018 року вбачається, що позивачем, не було надано обґрунтування власних побоювань зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання, одночасно позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до країни громадянської належності.

Далі, щодо ймовірних погроз переслідування на Батьківщині через віросповідання, позивач зазначив, що утиск власних прав може відбуватися через те, що він буде молитися, а саме, якщо хтось це побачить, то йому буде «не дуже добре», у якості приклада заявник навів, що його можуть ув`язнити.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав відповіді, що саме йому може погрожувати, якщо приблизно 90% населення Узбекистану сповідують іслам та являються мусульманами-сунітами, лише зазначивши, що ніхто не дотримується канонів релігії.

Також, сам позивач вказав, що не знає жодних випадків, коли людину, яка сповідує іслам ув`язнили б лише через те, що він молився.

Крім того, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, анкетування від 09.07.2018 року і протоколу співбесіди від 10.07.2018 року, на території Узбекистану позивач не був причетний до жодних конфліктів та переслідувань за релігійною ознакою.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач в 2008 році безперешкодно виїжджав на територію Узбекистану та не зазнаючи при цьому жодних переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і не зазнавав жодного фізичного насилля пов`язаного з расовою, етнічною, національною належністю або політичними поглядами.

Також, позивач в останнє вибув з Узбекистану в червні 2008 року залізничним транспортом за маршрутом Ташкент (Узбекистан) - Харків (Україна), а за наданням міжнародного захисту звернувся лише 05.07.2018 року, тобто фактично через 10 років після потрапляння на територію України, що, в свою чергу, також вказує на відсутність переслідувань та ознак для визнання останнього «біженцем».

Крім того, теж слід звернути увагу й на те, що позивач зазначає, що має на меті повернутися на Батьківщину у випадку наявності належних умов, а саме отримання громадянства України (протокол співбесіди від 10.07.2018 року), т.б. останній, в даному випадку фактично визнає відсутність переслідувань, оскільки, зазначений елемент ніяким чином не відноситься до конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту чи існування елементів серйозної загрози життю.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.

Наведені ж позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, було обґрунтовано встановлено факт того, що у позивача відсутні будь-які умови (критерії), зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та цілком правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07.10.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло