Справа № 825/993/13-а
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року Чернігів Справа № 825/993/13-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зайця О.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

предстаника позивача Карети О.О.,

предстаника відповідача Бисикало Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Приватного будівельного підприємства "Енергосталь" до Державної податкової інспекція у м. Чернігові Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

Приватне будівельне підприємство "Енергосталь" звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Чернігові Державної податкової служби та просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові ДПС від 14.11.2012: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 24 985,00 грн (24 984,00 грн за основним платежем та 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 23 621,00 грн (21 326,00 грн за основним платежем та 2 295,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Свої вимоги мотивує тим, що на протязі 2011 року позивач мав господарські взаємовідносини з контрагентами, а саме: ТОВ "ТД-Варіо М", ТОВ "Нудвін", ТОВ ТПК "Техномашпостач" та ТОВ "Декос Альянс" з приводу купівлі електротехнічної продукції. Так, між позивачем та вищезазначеними контрагентами укладено договори від 13.01.2011 № 13/01/11, 04.05.2011 № 04-05-2011, від 28.10.2011 № 177/11 про купівлю електротехнічної продукції. Сума коштів, сплачених позивачем за отримані товари (роботи, послуги), віднесена ним до складу валових витрат та суму ПДВ сплачену в ціні товару (робіт, послуг) до податкового кредиту. Реальність здійснення господарських операцій позивачем підтверджується первинними документами, що надавались на перевірку, а саме: видаткові накладні, податкові накладні, реєстри виданих та отриманих податкових накладних, рахунки-фактури та виписки банку з розрахункового рахунку. Втім, перевіряючі не надали належної оцінки даним документам. Придбаний позивачем товар (роботи, послуги) був використаний в господарській діяльності підприємства, у зв`язку з чим підприємство отримало прибуток, який був задекларований за період, що перевірявся, а також були відображені зобов`язання по ПДВ в деклараціях з ПДВ за цей же період. Отже, позивачем правомірно віднесено вартість придбаних товарів (робіт, послуг) до складу валових витрат та суму ПДВ сплачену в ціні товару (робіт, послуг) до податкового кредиту. Всі операції по договорам належним чином відображені в податковому та бухгалтерському обліку підприємства. Таким чином, представник позивача вважає висновки, викладені в акті перевірки від 30.10.2012 № 2276/22/31275441, такими, що не відповідають дійсності, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року позов задоволено повністю; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 14 листопада 2012 року № та №.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13 червня 2013 року постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2013 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що працівниками ДПІ у м. Чернігові ДПС проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача щодо декларування в податковій звітності з податку на прибуток та з податку на додану вартість операцій за жовтень 2011 року з ТОВ "ТД-Варіо М", за січень та лютий 2011 року з ТОВ "Нудвін", за травень 2011 року з ТОВ ТПК "Техномашпостач", за листопад 2011 року з ТОВ "Декос Альянс", за результатами якої складено акт від 30.10.2012 року № 2276/22/31275441. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог законодавства, а саме: п.1.32 ст.1, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств", пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на 24 984,00 грн.; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 21326,00 грн. У зв`язку із наявністю зафіксованих порушень податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 14.11.2012 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 24 985,00 грн. (24 984,00 грн. за основним платежем та 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 23 621,00 грн. (21 326,00 грн. за основним платежем та 2 295,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями). Також податковий орган посилається на акти, а саме: 1. ДПІ у Печерському районі м. Києва про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ТД-Варіо М" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за жовтень 2011 року від 23.08.2012 року № 3232/23-9/37266500, яким не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від ТОВ "ТД-Варіо М" за період жовтень 2011 року, що свідчить про те, що укладені між ТОВ "ТД-Варіо М" та підприємствами-покупцями правочини здійснені без мети настання реальних наслідків. Отже, зазначені правочини відповідно до ч.1,2 ст.215, ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Перевіркою встановлено відсутність об`єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг) за період з 01.12.2011 по 31.01.2012, які підпадають під визначення ст.ст.14, 185, 198 Податкового кодексу України; 2. ДПІ у Вишгородському районі Київської області про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Нудвін" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за грудень 2010 року - січень 2011 року та за лютий 2011 року від 25.03.2011 № 692/15-2/36076556 та від 23.05.2011 № 330/23-2/36076556, яким встановлено, що на ТОВ "Нудвін" відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов`язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру. Враховуючи те, що у ТОВ "Нудвін" відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, згідно до ч.1,5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст.228 Цивільного кодексу України, зазначена угода має ознаки нікчемності; 3. Бориспільської ДПІ про результати проведення документальної невиїзної перевірки ТОВ ТПК "Техномашпостач" з питань достовірності визначення показників декларації з податку на додану вартість за березень - травень 2011 року від 11.07.2011 № 487/7/23-1/36803875, яким встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків. В зв`язку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В даному випадку відсутні як база, так і об`єкт оподаткування податком на додану вартість. Вищевикладене свідчить про відсутність наміру створення правових наслідків, в тому числі щодо сплати належних сум податків та обов`язкових платежів, тобто такі угоди носять фіктивний характер; 4. ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ "Декос Альянс" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 08.02.2011 по 31.12.2011 від 26.01.2012 № 28/23-10/37505731, яким не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від підприємств-постачальників у період з 08.02.2011 по 31.12.2011, що свідчить про те, що правочини між ТОВ "Декос Альянс" та підприємствами-постачальниками здійснені без мети настання реальних наслідків. Отже, зазначені правочини відповідно до ч.1,2 ст.215, ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Тому представник відповідача вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято на підставі та у відповідності до норм податкового законодавства, а вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено.

Позивач (код 31275441) зареєстрований в якості юридичної особи виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 27.12.2000, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та з 29.12.2003 є платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом № 33917215 про реєстрацію платника ПДВ (том № 1 а.с.42-43).

З метою здійснення господарської діяльності, позивачем (Орендар) укладено договір оренди від 05.01.2010 з ТОВ "Будсервіс ТМК" (Орендодавець), відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне володіння й користування виробниче приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 150 кв. м для організації дільниці по виготовленню металоконструкцій (том № 1 а.с.196).

Працівниками ДПІ у м. Чернігові ДПС на підставі направлень від 17.10.2012 № 3021, № 3022, згідно із пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст.82 Податкового кодексу України та відповідно до наказу від 17.10.2012 № 3044, проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача щодо декларування в податковій звітності з податку на прибуток та податку на додану вартість операцій за жовтень 2011 року з ТОВ "ТД-Варіо М", за січень-лютий 2011 року з ТОВ "Нудвін", за травень 2011 року з ТОВ ТПК "Техномашпостач", за листопад 2011 року з ТОВ "Декос Альянс", за результатами якої складено акт від 30.10.2012 № 2276/22/31275441 (том № 1 а.с.12-37).

В акті перевірки від 30.10.2012 № 2276/22/31275441 встановлено порушення позивачем вимог чинного законодавства, а саме:

- п.1.32 ст.1, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств", пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на 24 984,00 грн, а саме: за І квартал 2011 року на 5727,00 грн., за 2 квартал 2011 року - 8703,00 грн, за 2-4 квартал на 19257,00 грн;

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 21326,00 грн, в тому числі за січень 2011 року в сумі 2509,00 грн, за лютий 2011 року - 2 072,00 грн, за травень 2011 року - 7568,00 грн, за жовтень 2011 року - 2774,00 грн, за листопад 2011 року - 6403,00 грн.

За висновками акта перевірки ДПІ у м. Чернігові ДПС винесено податкові повідомлення-рішення від 14.11.2012:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 24985,00 грн (24984,00 грн за основним платежем та 1,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями) (том № 1 а.с.38);

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 23621,00 грн (21326,00 грн за основним платежем та 2295,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями) (том № 1 а.с.39).

Згідно зі ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Отже, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що на протязі 2011 року позивач мав господарські взаємовідносини з контрагентами ТОВ "ТД-Варіо М", ТОВ "Нудвін", ТОВ ТПК "Техномашпостач" та ТОВ "Декос Альянс" з приводу купівлі електротехнічної продукції.

Позивачем (Покупець) були укладені наступні договори:

13.01.2011 з ТОВ "Нудвін" (Постачальник) укладено договір поставки № 13/01/11 (а.с.60-64) та специфікацію до нього (том № 1 а.с.65-66). Відповідно до вказаного договору ТОВ "Нудвін" передає у власність, а позивач приймає і оплачує на умовах і по ціні даного договору товари в асортименті (електрообладнання). Так, на протязі січні-лютого 2011 року ТОВ "Нудвін" було надано позивачу товар, а позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ "Нудвін" суму за придбаний товар. Розрахунки між продавцем та покупцем здійснювались в безготівковій формі, що не заперечується сторонами.

04.05.2011 з ТОВ ТПК "Техномашпостач" (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 04-05-2011 (том № 1 а.с.100-101). Відповідно до вказаного договору ТОВ ТПК "Техномашпостач" передає у власність, а позивач приймає і оплачує на умовах і по ціні даного договору продукцію (електрообладнання). Так, в травні 2011 року ТОВ ТПК "Техномашпостач" було надано позивачу товар, а позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ ТПК "Техномашпостач" суму за придбаний товар. Розрахунки між продавцем та покупцем здійснювались в безготівковій формі, що не заперечується сторонами.

28.10.2011 з ТОВ "ТД-Варіо М" (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 177/11 (том № 1 а.с.139-141) та специфікацію до нього (том № 1 а.с.142). Відповідно до вказаного договору ТОВ "ТД-Варіо М" передає у власність, а позивач приймає і оплачує на умовах і по ціні даного договору електротехнічну продукцію. Так, в жовтні 2011 року ТОВ "ТД-Варіо М" було надано позивачу товар, а позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ "ТД-Варіо М" суму за придбаний товар. Розрахунки між продавцем та покупцем здійснювались в безготівковій формі, що не заперечується сторонами.

Реальність виконання вказаних договорів підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином оформленими первинними документами, а саме: договорами, рахунками-фактури, видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, платіжними дорученнями та банківськими виписками (том № 1 а.с.67-70, 78-82, 102-112, 143-146, 170-175).

Вказані операції належними чином відображені в бухгалтерському обліку позивача, що підтверджується оборотними рахунками 201, 631 та оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 631, 361 (том № 1 а.с.71-77, 83-89, 113-119, 129-138, 146а-158).

Також, необхідно зазначити, що в подальшому з придбаного товару позивачем було виготовлено: панель вводну, шинний міст, панель секційну, комплектні трансформаторні підстанції, вводно-розподільчий устрій, та комплект панелей, а потім реалізовано ряду підприємств, що підтверджується матеріалами справи (том № 1 а.с.90-99, 120-128, 159-169, 176-195).

Згідно п.5.1. ст.5 Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств", валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються у тому числі, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, реалізацією продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті (п.п5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону).

Дані норми закону повністю кореспондуються з вимогами Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, норми Податкового кодексу України в якості підстави для не включення до складу валових витрат передбачають тільки випадки повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, передбачених законодавством.

Суд вважає, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів вбачається, що укладені з контрагентами правочини мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини за спірним правочином в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановлений законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином (фіктивний правочин). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.12.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини. спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб`єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 було звернено увагу на наступне: "вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв`язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз`яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено, наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів, як обов`язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Також в силу ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як на підставу нікчемності правочину позивача з вищезазначеними контрагентами представник відповідача посилається на акти, а саме: 1. ДПІ у Печерському районі м. Києва про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "ТД-Варіо М" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за жовтень 2011 року від 23.08.2012 року № 3232/23-9/37266500, яким не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від ТОВ "ТД-Варіо М" за період жовтень 2011 року, що свідчить про те, що укладені між ТОВ "ТД-Варіо М" та підприємствами-покупцями правочини здійснені без мети настання реальних наслідків. Отже, зазначені правочини відповідно до ч.1,2 ст.215, ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Перевіркою встановлено відсутність об`єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг) за період з 01.12.2011 по 31.01.2012, які підпадають під визначення ст.ст.14, 185, 198 Податкового кодексу України; 2. ДПІ у Вишгородському районі Київської області про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Нудвін" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за грудень 2010 року - січень 2011 року та за лютий 2011 року від 25.03.2011 № 692/15-2/36076556 та від 23.05.2011 № 330/23-2/36076556, яким встановлено, що на ТОВ "Нудвін" відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов`язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру. Враховуючи те, що у ТОВ "Нудвін" відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, згідно до ч.1,5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст.228 Цивільного кодексу України, зазначена угода має ознаки нікчемності; 3. Бориспільської ДПІ про результати проведення документальної невиїзної перевірки ТОВ ТПК "Техномашпостач" з питань достовірності визначення показників декларації з податку на додану вартість за березень - травень 2011 року від 11.07.2011 № 487/7/23-1/36803875, яким встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків. В зв`язку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В даному випадку відсутні як база, так і об`єкт оподаткування податком на додану вартість. Вищевикладене свідчить про відсутність наміру створення правових наслідків, в тому числі щодо сплати належних сум податків та обов`язкових платежів, тобто такі угоди носять фіктивний характер.

Проте, такі посилання судом не приймаються до уваги зважаючи на наступне.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що чинним податковим законодавством не передбачено право відповідача при складанні акта перевірки одного платника податків приймати за основу акт перевірки іншого платника податків, як підставу для висновку про наявність порушень з боку першого.

Водночас податковий орган не подав жодних доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, а також не зазначено інших обставин, які могли б свідчити про недобросовісність позивача. Також не доведено та не надано доказів, які б свідчили про безтоварний або фіктивний характер здійснених операцій.

Отже, такі посилання відповідача судом не приймаються до уваги, оскільки позивачем в повній мірі документально підтверджено реальність виконання правочину позивача з контрагентами.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених всіх первинних документів, передбачених законодавством, є підставою для формування валових витрат та податкового кредиту.

Крім зазначених в акті перевірки висновків ДПІ у м. Чернігові ДПС жодним чином не обґрунтовує нікчемність вищеназваного правочину.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідачем не надано доказів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо наявності запису про виключення з реєстру контрагента позивача на момент укладення чи виконання договору чи відсутності у нього статусу платника ПДВ.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що правочини позивача з вищезазначеними контрагентами укладено позивачем з метою отримання послуг, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Також, позивач мав господарські відносини з ТОВ "Декос Альянс" щодо придбання електротехнічної продукції.

Відносно ТОВ «Декос Альянс» в матеріалах справи міститься інформація, що відповідно до протоколу допиту свідка від 09.11.2011, отриманого старшим о/у відділу БКОЗ УСБУ в Полтавській області капітаном ОСОБА_4, допитаний засновник та директор ТОВ «Декос Альянс» () ОСОБА_2 , який повідомив, що у квітні 2011 року намагався отримати в банківських установах м. Кременчук кредит на побутові потреби. Йому всюди відмовляли, мотивуючи тим, що він не має місця постійного заробітку і неплатоспроможній. В цей період до нього звернувся знайомий - ОСОБА_3 та запропонував допомогу у вирішенні питання. ОСОБА_3 повідомив, що за винагороду чотири тисячі гривен він допоможе отримати кредит. ОСОБА_2 погодився і у нотаріуса вони оформили всі необхідні для цього документи. Після цього, ОСОБА_3 забрав вказані документи та повідомив, що їх потрібно передати в м. Київ і на вирішення питання потрібен певний час. Приблизно через два тижні ОСОБА_3 зник, на телефонні дзвінки не відповідав. Про те, що він ( ОСОБА_2 ) є директором підприємства ТОВ «Декос Альянс» () йому стало відомо у вересні 2011 року, після того, як йому зателефонувала незнайома особа та представилась працівником податкової міліції.

ОСОБА_2 пояснює, що він ТОВ «Декос Альянс» () не реєстрував, своєї згоди на призначення на посаду директора та головного бухгалтера даного товариства не давав, будь - яких статутних документів щодо реєстрації ТОВ «Декос Альянс» не підписував, банківські рахунки не відкривав, фінансово - господарські документи від імені даного товариства не підписував, податкову звітність до контролюючих органів не здавав і нікому не доручав.

Ухвалою Печерського районного суду від 03.10.2013 по справі № 757/20619/13-к засновника ТОВ «Декос Альянс» звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво) на підставі ст.49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011203 від 03.08.2013 закрито.

Разом з тим, обвинувачений в ході розгляду кримінальної справи факт вчинення злочину не оспорював, вказав, що він не реєстрував ТОВ «Декос Альянс», своєї згоди на призначення його директором та головним бухгалтером не надавав, будь-яких документів щодо реєстрації підприємства не підписував, банківські рахунки не відкривав, фінансово-господарські документи від імені товариства не підписував, податкову звітність до контролюючих органів не здавав.

Крім того, від ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС листом від 09.07.2012 №8915/7/22-811 отримано акт від 26.01.2012 №28/23-10/37505731 про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ «Декос Альянс» () з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 08.02.2011 по 31.12.2011, в якому зазначено, що станом на 26.01.2012 стан платника ТОВ «Декос Альянс» - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням. Згідно баз даних суб`єкт господарювання здійснював оптову торгівлю. Загальна чисельність працюючих на ТОВ «Декос Альянс» () відповідно до даних 1-ДФ склала 1 особа.

Виходячи з наведеного, ТОВ «Декос Альянс» здійснював діяльність спрямовану на здійснення операцій пов`язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

Суд враховує висновки Верховного Суду України щодо застосування норм податкового законодавства, зокрема правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 (справа № 21- 421а11), відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Враховуючи наявність у позивача належним чином оформлених первинних документів, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій, в діях позивача відсутнє порушення Закону України від 22.05.1997 № 283/97-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України по контрагентах ТОВ "ТД-Варіо М", ТОВ "Нудвін", ТОВ ТПК "Техномашпостач".

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Згідно із п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов`язання, породжує у платника податку обов`язки та права щодо нарахування та сплати ПДВ та підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту.

Суми за вказаним правочином включено позивачем до податкового кредиту в тих звітних періодах, в яких отримано податкові накладні.

Судом встановлено, що позивач має належним чином оформлені податкові накладні, які повністю відповідають вимогам Податкового кодексу України, та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені (а.с.69,80,104,110,144,172).

Також необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

В судовому засіданні був повністю доведений представником позивача факт вчинення господарських операцій, за наслідками яких виникло право позивача на формування податкового кредиту та факт сплати позивачем сум податку по контрагентам ТОВ "ТД-Варіо М", ТОВ "Нудвін", ТОВ ТПК "Техномашпостач", що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість по вищевказаним податковим накладним.

За таких підстав суд вважає, що в діях позивача відсутнє порушення п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення у частині збільшення сум грошового зобов`язання Приватному будівельному підприємству "Енергосталь" за платежем податок на прибуток приватних підприємств та податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ ''ТД-Варіо М'' (), ТОВ ''Нудвід'' (), ТОВ ТПК ''Техномашпостач'' (), прийняті ДПІ у м. Чернігові ДПС не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Приватного будівельного підприємства "Енергосталь" задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.11.2012 № та № у частині збільшення сум грошового зобов`язання Приватному будівельному підприємству "Енергосталь" за платежем податок на прибуток приватних підприємств та податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ ''ТД-Варіо М'' (), ТОВ ''Нудвід'' (), ТОВ ТПК ''Техномашпостач'' ().

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекція у м. Чернігові Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь Приватного будівельного підприємства "Енергосталь" судові витрати у сумі 243 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 жовтня 2019 року.

Суддя О.В. Заяць