Справа № 280/2584/19
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

02 жовтня 2019 року Справа № 280/2584/19 Провадження: м. Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., за участю секретаря Фесик А.В, розглянув у залі суду у м. Запоріжжя в підготовчому засіданні клопотання відповідача про закриття провадження у справі

за позовом: ОСОБА_1,

до Запорізької міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент охорони здоровя Запорізької міської ради, Комунальна установа охорони здоровя Пологовий будинок №1, заклад охорони здоровя Пологовий будинок №3,

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької міської ради (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент охорони здоровя Запорізької міської ради (далі третя особа1), комунальна установа охорони здоровя Пологовий будинок №1 (далі третя особа2), заклад охорони здоровя Пологовий будинок №3 (далі третя особа3), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Запорізької міської ради сьомого скликання Про реорганізацію юридичної особи - комунальної установи охорони здоровя Пологовий будинок №1 шляхом приєднання до закладу охорони здоровя Пологовий будинок №3 №68 від 19.12.2018.

У підготовчому засіданні 02.10.2019 представник відповідача підтримав раніше подане клопотання про закриття провадження у справі (вх. 26163). В обґрунтування посилається на те, що заявник не має права на оскарження рішення Запорізької міської ради №68 від 19.12.2018, оскільки позивач не є учасником (субєктом) правовідносин щодо реорганізації Запорізькою міською радою Пологового будинку №1.

Представник позивача заперечує проти заявленого клопотання, в тому числі і з підстав викладених у письмових запереченнях (вх. №29496 від 10.07.2019). Зокрема вважає твердження відповідача безпідставними та необґрунтованими. Стверджує, що протягом тривалого періоду позивачка є пацієнткою комунальної установи охорони здоровя «Пологовий будинок №1», та як жителька Олександрівського району м.Запоріжжя неодноразово проходила та періодично проходить лікування в цьому закладі, у тому числі і стаціонарне під час її вагітності. В свою чергу рішення Запорізької міської ради передбачає реорганізацію юридичної особи комунальної установи охорони здоровя «Пологовий будинок №1» шляхом приєднання до закладу охорони здоровя «Пологовий будинок №3», а по суті, як вважає позивач, припинення діяльності комунальної установи охорони здоровя «Пологовий будинок №1» як юридичної особи. В результаті такої реорганізації відбудеться закриття відділення патології вагітних в комунальній установі охорони здоровя «Пологовий будинок №1». Вважає, що виконання спірного рішення призведе до унеможливлення отримання позивачем та іншими мешканцями м.Запоріжжя медичної допомоги у вказаній установі, обмеження своєчасного отримання позивачем як пацієнтом належної кваліфікованої медичної допомоги, порушення права позивача на вільний вибір закладну охорони здоровя. Також, в результаті виконання спірного рішення було звільнено через скорочення чисельності штату більше 30 працівників, в тому числі кваліфікованих медичних фахівців. Крім того, оспорюване рішення призвело в тому числі і до порушення права позивача на вільний вибір лікаря.

Представник Департаменту охорони здоровя Запорізької міської ради підтримав клопотання відповідача.

Представники третьої особи 2 та третьої особи 3 у підготовче засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі (вх.№35555 від 28.08.2019, №35521 від 28.08.2019), зазначили, що повністю підтримують позицію Запорізької міської ради.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права.

У частині 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи, Конституційний Суд України рішенням від 25.11.197 офіційно розтлумачив частину другу статті 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Обгрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України <…> не визнача[є], які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод.

З наведеного офіційного тлумачення частини 2 ст. 55 Конституції України слідує, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, що якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Таким чином, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у частині 2 ст. 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод людини, усунення перешкод у їх реалізації.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

У статті 5 КАС України взаємозв'язок між правом особи на звернення до суду і порушенням їх суб'єктивних прав знайшов остаточне закріплення. Зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав та свобод, які не належать їй особисто.

Проаналізувавши ч. 1 і 2 статті 55 Конституції України у взаємозв'язку та з урахуванням їх офіційного тлумачення, Суд дійшов висновку, що конституційна гарантія права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб має на меті захист прав та свобод безпосередньо людини, яка вважає, що її права та свободи порушені, або порушуються, або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (має місце протиправне втручання).

Право на оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов'язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Конституція України закріплює гарантію для звернення до суду за захистом прав, але не має на меті гарантувати сам лише судовий розгляд (судове слухання). Для звернення до суду особа повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Юридична зацікавленість у зверненні до суду повинна мати об'єктивну основу.

Право, свобода або законний інтерес може бути захищено судом лише у разі його порушення. З цього слідує необхідність з'ясування судом обставин, що свідчать про порушення права, свободи або інтересу. Позивач повинен довести, що він має право або законний інтерес і є потерпілим від порушення цього права та інтересу з боку суб'єкта владних повноважень.

Потерпілим від порушення є особа, яка безпосередньо зазнала або з великим ступенем ймовірності зазнає суттєвих негативних наслідків від стверджуваного порушення.

У справі, що розглядається, оскаржується рішення Запорізької міської ради №68 від 19.12.2018 щодо реорганізації юридичної особи. Цей акт є індивідуально-правовим і не встановлює прав та обов'язків позивача.

У якості права, на захист якого звернулася позивачка, вона зазначила право на необхідну медичну допомогу, право на вільний вибір лікаря та закладу охорони здоров'я. Порушення цього права позивач вбачає у тому, що рішенням, яке оскаржуються, фактично припиняється діяльність комунальної установи охорони здоровя «Пологовий будинок №1». При цьому позивач та його представник не повідомили суду, які саме у позивачки виникли реальні перешкоди у реалізації прав на отримання необхідної медичної допомоги та вибір лікаря і закладу охорони здоров'я через спірне рішення. Так, позивачем не наведено обставин та не надано суду доказів у їх обгрунтування щодо того, що позивач наразі потребує відповідної медичної допомоги, яку не має можливості отримати черехз спірне рішення, у тому числі у конкретного лікаря або у конкретному закладі охорони здоров'я.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 38 Основ законодавства України про охорону здоров'я, кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Спірне рішення безпосередньо не обмежує права позивачки вільно обирати лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги та право бути прийнятою у будь-якому закладі охорони здоров'я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Зазначене право полягає у наданні можливості вільно обирати з наявного без зобов'язання особи будь-яким чином обирати лише конкретного лікаря або заклад.

Відтак, позивач не наводить обставин, які б об'єктивно свідчили що вона має матеріально-правову заінтересованість у розгляді справи та є потерпілою від негативних наслідків, пов'язаних з оскаржуваним рішенням.

З огляду на вищенаведене, видання спірного рішення не порушує прав, свобод та законних інтересів позивача. Відтак, ОСОБА_1 не належить до кола осіб, які мають право на позов про визнання цього рішення протиправним та його скасування.

Таким чином, між позивачем і Запорізькою міською радою відсутній публічно-правовий спір (у розумінні КАС України) щодо рішення, яке оскаржується, а тому юрисдикція суду на ці відносин не поширюється. Це виключає можливість розгляду справи адміністративним судом.

Відповідно до підпункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача підлягає задоволенню, провадження у справі слід закрити.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом частини 1 статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 2 ст. 239 КАС України).

Однак, у зазначених статтях не вирішено питання про правові наслідки звернення позивача з позовом, в якому відсутні ознаки публічно-правового спору та який на підставі частини 3 статті 124 Конституції не належить до юрисдикції усіх судів України. Суд вважає, що у такому випадку, закриваючи провадження у справі, позивачу слід роз'яснити, що його вимоги не належать до юрисдикції судів.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 11.09.2018 по справі №9901/441/18.

Керуючись ст.ст.238, 241, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі задовольнити повністю.

Закрити провадження у справі № 280/2584/19 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент охорони здоровя Запорізької міської ради, Комунальна установа охорони здоровя Пологовий будинок №1», заклад охорони здоровя Пологовий будинок №3» про визнання протиправним та скасування рішення.

Розяснити позивачу, що на підставі ч.2 ст.239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 294, 295, 296 та 297 КАС України.

Суддя Н.В.Стрельнікова