Справа № 280/4757/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року Справа № 280/4757/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Кисіля Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул. Юрія Поправки, буд. 6, офіс 15, м. Київ, 02094), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" (бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, 03126), про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

27.09.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни (далі - відповідач), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен інвест Україна» (даті - третя особа), в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження від 13.09.2019 №60061384.

Крім того, просить стягнути на користь позивача судовий збір за рахунок відповідача.

На обґрунтування позову позивач зазначає, що оскаржувана постанова прийняті відповідачем поза межами його повноважень, оскільки прийнята щодо боржника, який проживає, перебуває в місті Кам'янка-Дніпровська Запорізької області, на території міста Києва не проживає та не має рухомого чи нерухомого майна на території м. Києва.

Ухвалою від 27.09.2019 було відкрите спрощене позовне провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен інвест Україна», судове засідання призначене на 04.10.2019.

Про дату, час та місце судового розгляду учасників справи було повідомлено у порідку, визначеному ст. 268 КАС України.

02.10.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечив проти позову, зазначивши, що у позивача наявний картковий рахунок, відкритий у третьої особи, яка розташована у м. Києві. Посилаючись на норми постанови Правління Національного банку України від 12.11.2003 №492, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Цивільного кодексу України, зазначає, що позивач є власником зазначеного рахунку та коштів, які на ньому наявні, а тому у позивача наявне майно на території міста Києва, що підтверджується довідкою третьої особи.

Крім того, 02.10.2019 на виконання ухвали про відкриття провадження у справі від відповідача до суду надійшла копія матеріалів виконавчого провадження №60061384.

03.10.2019 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає.

У судове засідання 04.10.2019 представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не прибули.

За приписами ч. 4 ст. 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За приписами ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

04.09.2019 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою Аліною Анатоліївною був складений виконавчий напис №3880, відповідно до якого звернене стягнення з позивача, який є боржником за кредитним договором №002-07170-281112 від 28.11.2012, укладеним із ПАТ «Дельта Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами №193/К від 09.02.2018 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», , правонаступником якого, на підставі договору відступлення прав вимоги №09/02/2018 від 09.02.2018 є третя особа. Строк платежу за зазначеним кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 09.02.2018 по 14.08.2019. Сума заборгованості складає 11929,16 грн, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 7476,87 грн, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 4452,29 грн.

Крім того, за вчинення виконавчого напису з боржника також стягнено 500 грн.

На підставі зазначеного виконавчого напису, заяви третьої особи 09.09.2019 відповідачем 13.09.2019 було відкрите виконавче провадження №60061384 про стягнення з позивача на користь третьої особи заборгованості в розмірі 12429,16 грн, про що складена оскаржувана постанова.

Крім того, 13.09.2019 в межах зазначеного виконавчого провадження відповідачем був вчинений запит до Пенсійного фонду України про останнє місце роботи позивача та до Державної фіскальної служби України щодо номерів рахунків, відкритих позивачем у банках.

Вважаючи постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження протиправною позивач звернувся до суду із цим позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону №1404 передбачено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із ч. 1-2 ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон №1403) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Частиною 1 ст. 27 Закону №1403 встановлено, що фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Частинами 1 та 2 ст. 24 Закону №1404 передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до ст. 19 Закону №1404 право вибору пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

З аналізу вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що Закон України «Про виконавче провадження» і Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають вимоги (критерії) до місця відкриття виконавчого провадження. При цьому згідно ч. 3 ст. 25 Закону №1403 право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач оскаржує постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження №60061384, прийняту 13.09.2019 щодо примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. №3880, вчиненого 04.09.2019 про стягнення з позивача на користь третьої особи заборгованості в сумі 12429,16 грн.

Із змісту адміністративного позову встановлено, що підставою оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження №60061384 є порушення, на думку позивача, відповідачем вимог щодо територіальної компетенції з відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 №2346-III (далі - Закон №2346) платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Пунктом 3.1 статті 3 Закону №2346 визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Пунктами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону №2346 визначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та коресподенстські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Отже, безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об'єктом права власності, що передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 10.09.2018 справа №905/3542/15.

Пунктом 6.3 статті 6 Закону №2346 визначено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

В п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ від 21.01.2004 № 22 наведене наступне визначення: власник рахунку в банку (далі - власник рахунку) - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що безготівкові кошти, які перебувають на рахунках у банках, а так само і рахунок у банку є об'єктом права власності.

У ч. 4 ст. 24 Закону №1404 передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходження грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах, а так само за місцезнаходженням рахунку боржника у відповідній фінансовій установі.

Аналогічна позиція наведена Міністерством юстиції України в роз'ясненні №23123/16620-33-18/20.5.1 від 11.06.2018.

Приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60061384 відповідач керувалася тим, що кошти позивача, які знаходяться на рахунку, відкритому в АТ «Дельта Банк», є майном, фактичним місцезнаходженням якого є адреса фінансової установи.

Третьою особою на підтвердження наявності у позивачки відкритого рахунку у АТ «Дельта Банк» надано відповідачу довідку №09/09/19-882/1 від 09.09.2019, копію заяви позивача №002-07170-281112 від 28.11.2012 про відкриття поточного рахунку, поданої ПАТ «Дельта Банк», який розташований за адресою: місто Київ, вул. Щорса, будинок 36-Б.

Таким чином, враховуючи наявність у позивача відкритого рахунку у ПАТ «Дельта Банк», суд приходить до висновку, що відкриваючи провадження ВП №60061384, відповідач діяла на підставі та в межах своїх повноважень передбачених законом і у неї не було підстав для повернення виконавчого документу стягувачу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, тому позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем в ході судового розгляду справи доведено правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул. Юрія Поправки, буд. 6, офіс 15, м. Київ, 02094), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА" (бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, 03126), про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням вимог ст. ст. 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України та пп. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р.В. Кисіль