Справа № 160/2282/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2019 року Справа № 160/2282/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
при секретарі судового засіданняШелгуновій І.А.
представника позивача представника відповідача представника третьої особи Гейка В . І . Дерила В.Г. Дєлова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та нечинними пунктів правил, -
12.03.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, в якому просить:
- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не приведення рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» у зв`язку з прийняттям розпорядження Кабінету Міністрів від 10.03.2017 №166-рта у зв`язку з прийняттям Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказу від 01.12.2018 року № 316;
- зобов`язати відповідача привести рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, яким затверджені правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та іншим чинним законодавством протягом 2 місяців з дня набрання чинності рішенням суду у цій справі;
- визнати не законними та не чинними пункти Правил приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, які затверджені рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129:
- п. 2.4.1. - в частині щодо посилань на Правила № 37;
- п. 3.3. - у повному обсязі;
- п. 5.1. - в частині щодо посилань на Правила №37;
- п. 6.5. - в частині щодо подання Водоканалу для укладання Договору паспорту водокористувача (підприємства) та субабонентів (у разі їх наявності);
- п. 6.6. - у повному обсязі;
- розділ 8. - у повному обсязі;
- Додаток № 1 - у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.04.2019 року о 10:40 год. (т. 1 а.с. 2).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 15.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 20.09.2019 року о 11:00 год. (т. 2 а.с. 186-187).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та водоканалом виникла спірна ситуація із-за протиправної бездіяльності виконавчого комітету Дніпровської міської ради, який своєчасно не привів до вимог законодавства своє рішення від 19.02.2015 року № 129 «Про затвердження Правил приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська» (далі - Правила №129) після внесення певних змін до законодавства України. Так, з 21.05.2017 року припинили свою дію затверджені центральним органом виконавчої влади «Правила приймання стічних вод підприємств у комунальні й відомчі системи каналізації населених пунктів України», які були затверджені наказом Держбуду України від 19.02.2002 року № 37 (далі - Правила № 37), на підставі та на виконання яких були розроблені Правила № 129. А з 02.02.2018 року в Україні набрали чинності та діють нові «Правила приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення», затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2018 року № 316 (далі - Правила № 316). З огляду на те, що зазначені Правила № 316 затверджені центральним органом виконавчої влади, вони мають більшу юридичну силу по відношенню до Правил № 129, які затверджені виконавчим комітетом Дніпровської міської ради. При цьому Правила №316 дещо по іншому регулюють деякі питання оформлення правових відносин між водоканалами та абонентами щодо приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення ніж Правила №129, зокрема, порядок укладання договору. Так, Правила №316 на відміну від Правил №129 не передбачають обов`язкового надання на узгодження в КП «Дніпроводоканал» паспорту водокористувача для укладення договору водопостачання та водовідведення та інше. Крім того, наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2018 року №316, яким затверджені «Правила приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення» є обов`язковими для виконання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради. Проте, не зважаючи на те, що Правила №37, на підставі та у виконання яких було розроблено та затверджено рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129 «Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра» втратили силу, а з 02.02.2018 року в Україні набрали чинності та діють нові «Правила приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення», затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.12.2018 року №316, до місцевих Правил №129 зміни виконавчим комітетом Дніпровської міської ради так і не внесено станом на час звернення до суду, хоча з моменту набрання чинності наказом №316 минуло більше року. Таким чином, позивач вважає незаконною бездіяльність виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо не приведення рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №129 від 19.02.2015 року «Про затвердження Правил приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська» у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та у зв`язку з прийняттям розпорядження Кабінету Міністрів від 10.03.2017 року № 166-р.
16.07.2019 року позивач звернувся із заявою про зміну підстав позову, в якій поряд з викладеними у позовній заяві підставами звернення до суду, посилався на недотримання органом, який ухвалив регуляторний акт, процедури його ухвалення. Так, відповідачем не надано доказів опублікування повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта, що містить стислий виклад змісту проекту, поштову та електронну адресу розробника, інформацію про спосіб оприлюднення проекту, строк, протягом якого приймаються зауваження і пропозиції, а також інформацію спосіб їх надання; аналізу регуляторного впливу з обґрунтуванням необхідності державного регулювання ринкових відносин, аналізу та оцінки ризиків регуляторного акту; оприлюднення проекту регуляторного акту - Правил 129; реєстрації проекту Правил №129 в секретаріаті виконавчого комітету Дніпровської міської ради; погодження Правил №129 з територіальними органами Мінекоресурсів та Міністерства охорони здоров`я України; оприлюднення Правил №129 не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання в друкованих ЗМІ ради, а у разі їх відсутності - у інших визначених радою місцевих друкованих ЗМІ. Таким чином, позивач вважає, що відсутність належних доказів дотримання процедури ухвалення регуляторного акту, свідчить про не чинність оскаржуваних пунктів регуляторного акту, якими порушені права позивача.
З огляду на зазначене позивач вимушений звертатись до суду з цим позовом за захистом порушених прав та законних інтересів.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, зазначених у позові, заяві про зміну підстав позову а також відповіді на відзив.
12.04.2019 року представником відповідача було подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на чинність Правил №129, оскільки факт скасування наказу Держбуду №37 не дає підстав для скасування рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради, яким були затверджені Правила прийому стічних вод підприємств і організацій у комунальну систему каналізації м. Дніпра. Також, представник відповідача звертав увагу суду на те, що у Дніпровській міській раді наразі рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про затвердження планів діяльності з підготовки проектів регуляторних актів на 2019 рік» від 20.11.2018 року № 1125 затверджений План діяльності міської ради на 2019 рік з підготовки проектів регуляторних актів - рішень міської ради, до якого зокрема знесений проект регуляторного акту - «Про затвердження Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Дніпра» та на даний час ведеться робота щодо розробки Аналізу регуляторного впливу відповідного проекту регуляторного акту, що виключає факт бездіяльності останньої, та відповідно покладення на неї судом обов`язку щодо вчинення відповідних дій на підставі факту бездіяльності.
29.07.2019 року представником відповідача надано додаткові пояснення по справі, у зв`язку з подачею позивачем заяви про зміну підстав позову, в яких відповідач додатково зазначив, що питання прийняття рішення виконкомом Дніпропетровської міської ради рішення про затвердження Правил приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра №129 від 19.02.2015 не є предметом спору у даній справі, оскільки позовні вимоги полягають у визнанні бездіяльності виконавчого комітету Дніпровської міської ради, яка, на думку позивача, мала місце після скасування Правил №37 та набранням чинності Правил №316. Таким чином, оскільки на момент прийняття рішення №129 від 19.02.2015 року вказані нормативно-правові акти були чинними, то питання процедури його прийняття виходить за межі позовних вимог ТОВ «Гінза» та не підлягають розгляду у даному судовому процесі. Крім того, ще у 2017 році позивач не погоджувався з пунктами Правил №129, вважаючи, що його законні права та інтереси порушені, у зв`язку з чим позовна заява подана з пропущенням строків на звернення до суду.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов та заперечення на відповідь на відзив підтримав, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
15.04.2019 року представником третьої особи подано письмові пояснення по справі, у яких проти позову заперечував та просив відмовити посилаючись на те, що на момент прийняття Правил №129, загальнодержавні Правила прийняття вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених України та Інструкція про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів були чинними, а значить місцеві правила були прийняті у відповідності до вимог законодавства. Крім того, загальнодержавні Правила прийняття стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 року № 37, були не єдиним нормативно правовим документом на підставі та у відповідності до яких приймалися місцеві правила приймання стічних вод. Так, місцеві правила приймалися у відповідності до положень Водного кодексу України, Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», та інших нормативно-правових актів. Отже, місцеві правила приймання стічних вод є самостійним, керівним нормативним документом у сфері приймання стічних вод у міську каналізацію м. Дніпра, а значить вони не пов`язанні з дією, зокрема в часі, із скасованими загальнодержавними Правилами прийняття стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України та Інструкцією про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів. Таким чином, втрата чинності загальнодержавних правил та інструкції не має наслідком припинення дії місцевих правил приймання стічних вод, у зв`язку з чим Правила №129 є чинними та обов`язковими до виконання. Крім того, представник третьої особи звертав увагу суду на те, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 166-р від 10.03.2017 року, яким скасовано наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 року № 37 не містить жодних вказівок з приводу втрати чинності нормативних документів, які приймалися на підставі та у відповідності з цим наказом.
26.07.2019 року представником третьої особи надано додаткові пояснення по справі, у зв`язку з подачею позивачем заяви про зміну підстав позову, в яких викладені пояснення аналогічні додатковим поясненням відповідача.
Представник третьої особи в судовому засіданні обставини, викладені у поясненнях та додаткових поясненнях підтримав, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 28.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гінза» (абонент) та Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (водоканал) було укладено договір про надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення № 0284 (т. 1 а.с. 43-48).
Відповідно до п. 2.1 договору, водоканал зобов`язується надавати абоненту послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення, а абонент зобов`язується оплачувати послуги в порядку і умовах, визначених договором та діючим законодавством.
Згідно із п. 91.1, договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками, і в частині надання послуг діє до року, а в частині їх оплати - до повного виконання.
Відповідно до п. 9.2 договору, усі правовідносини, що виникають з договору та не врегульовані ним, регламентуються відповідними, нормами законодавства України, зокрема Правилами № 190, Інструкцією № 37, Правилами № 37, тощо, а також застосовуваними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.
06.08.2018 року КП «Дніпроводоканал» звернулось до ТОВ «ГІНЗА» з листом № 7975/2614, в якому повідомило, що термін дії договору від 28.09.2015 року № 0284 на надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення закінчується 28.09.2018 року, у зв`язку із чим запропонував переукласти вищезазначений договір на новий термін, для чого ТОВ «ГІНЗА» необхідно звернутись до договірного відділу Управління «Водозбут» КП «Дніпроводоканал», а також необхідно надати на узгодження в КП «Дніпроводоканал» паспорт водокористувача.
Листом від 04.09.2018 року № 38 ТОВ «ГІНЗА» направило КП «Дніпроводоканал» на підписання договір та додаткові угоди.
Також, листом від 20.09.2018 року № 40 ТОВ «ГІНЗА» звернулось до КП «Дніпроводоканал» в якому зазначило, що з метою переукладення договору подано в двох екземплярах, підписані директором та скріплені печаткою підприємства, договір про надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення з додатками. Щодо вимоги стосовно подання на узгодження в КП «Дніпроводоканал» паспорту водокористувача зазначили, що відповідно до зразку паспорта водокористувача, розміщеного на сайті КП «Дніпроводоканал» вбачається, що: «Паспорт водокористувача розробляється відповідно до вимог «Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні й відомчі, системи каналізації населених пунктів України» (наказ Держбуду України від 19.02.2002 року № 37 - Правила № 37) і «Правил приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська». Разом з тим, розпорядженням КМУ № 166-р від 10.03.2017 року, яке набрало чинності 21.05.2017 року, Наказ Держбуду України 19.02.2002 року № 37 скасовано, як такий, що втратив актуальність та встановлює регуляторні бар`єри. Відповідно, зазначені Правила №37 втратили чинність. Чинними на сьогодні правилами приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська, затвердженими рішенням виконкому Дніпровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, не передбачено обов`язку товариства при переукладенні договору про надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення складання та надання для узгодження КП «Дніпроводоканал» паспорту водокористувача. Таким чином, вимоги щодо паспорту водокористувача не ґрунтуються на законодавстві. У зв`язку із чим повідомили про неможливість здійснення незаконних вимог водоканалу щодо подання на узгодження паспорта водокористувача.
Також, судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України Про скасування деяких наказів міністерств та інших центральних органів влади» за № 166-р від 10.03.2017 року, скасовано наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 37 від 19.02.2002 року.
Натомість відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» № 2047-VIII від 18.05.2017 року, ст. 13-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» доповнено нормою, згідно з якою до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення належать затвердження місцевих правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення відповідних населених пунктів.
Так, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129 затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська (далі - Правила №129).
Спір між сторонами виник з підстав не приведення вказаного рішення виконкому Дніпропетровської міської ради у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», а також не чинністю окремих його пунктів через недотримання процедури ухвалення.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Інструкцією про встановлення та стягнення сплати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 року № 37, Правилами приймання та скиду стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська, розпорядженням Кабінету Міністрів України №166-р від 10.03.2017 року, наказом № 316 від 01.12.2017 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, та іншими нормативно-правовими актами.
Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129 затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська.
У відповідності до п. 1.1. Правил № 129, вони розроблені відповідно до статей 1, 2, 3, 5, 8, 39, 42, 44, 70, 95, 99, 110, 111 Водного кодексу України (із змінами і доповненнями); статей 1-3, 5, 16, 19, 24, 31-35, 39-41, 47, 51, 68-70 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (із змінами і доповненнями); ст. ст. 30, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 19, 20 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», пунктів 1, 5, 8, розділу 1, пунктів 21 розділу 1, пунктів 21 розділу 3, пунктів 33, 34, розділу 6 Основних напрямків державної політики України у галузі охорони довкілля, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки, затверджених постановою ВРУ від 05.03.1998 року №188/98-ВР; Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1999 року № 465, Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів, Правил прийняття стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 року № 37, відповідно пунктів 1.2, 1.4, 2.3, розділів 3-5, 11-15, Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства країни від 27.06.2008 № 190 року, а також з основними положеннями та нормативами Будівельних норм і правил «Каналізація». Зовнішні мережі та споруди» (БНіП 2.04.03-85, крім п.6.2).
Згідно із п.1.2 Правил № 129, останні поширюються на Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» та підприємства, установи, організації усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців, що скидають усі види стічних вод у комунальну систему каналізації міста (крім балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або не побутового походження).
Як вірно зазначає позивач, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 року №166-р скасовано наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 19.02.2002 року № 37, яким затверджено Інструкцію про встановлення та стягнення сплати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правила приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, як такі, що втратили актуальність та встановлюють регуляторні бар`єри. Вказане розпорядження Кабінету Міністрів України набрало чинності 21.05.2017 року.
Поряд з цим, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про питну воду та питне водопостачання»» від 18.05.2017 року № 2047-VIII, внесено до Закону зміни, зокрема, розділ III доповнено статтею 13-1 наступного змісту: «У населених пунктах, популяційний еквівалент яких становить 2 тисячі і більше, впровадження централізованого водовідведення є обов`язковим. Якщо будівництво та впровадження системи централізованого водовідведення матиме негативний вплив на навколишнє природне середовище або пов`язане з надмірними витратами, повинні використовуватися індивідуальні або інші відповідні системи, які забезпечують такий самий рівень захисту навколишнього природного середовища, відповідно до нормативів, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Скидання стічних вод у водні об`єкти допускається лише за умови дотримання нормативів гранично допустимих концентрацій та нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин. Місцеві правила приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення населеного пункту встановлюють вимоги щодо приймання стічних вод населеного пункту. Місцеві правила розробляються на підставі та з урахуванням вимог правил приймання стічних вод та порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. У разі якщо відповідний орган місцевого самоврядування не прийняв рішення про затвердження місцевих правил, застосовуються правила приймання стічних вод, затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ фізичних і юридичних осіб до затверджених місцевих правил. Місцеві правила включають: основні вимоги щодо приймання стічних вод населеного пункту підприємствами централізованого водовідведення; популяційний еквівалент населеного пункту; основні вимоги щодо скидання стічних вод до систем централізованого водовідведення суб`єктами господарювання; вимоги щодо якості і режиму скидання стічних вод; визначення механізму контролю за скиданням стічних вод; розмір плати, що справляється із суб`єктів господарювання за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення та за порушення вимог щодо якості і режиму скидання стічних вод; визначення механізму компенсації власнику мереж, споруд, устаткування системи централізованого водовідведення відповідного населеного пункту витрат на відновлення таких мереж, споруд, устаткування, зумовлених їх пошкодженням чи руйнуванням внаслідок порушення вимог щодо скидання стічних вод; інші вимоги, передбачені законом. Місцеві правила не можуть передбачати обов`язок фізичних чи юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також надавати повноваження органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам, підприємствам, установам, організаціям, утвореним такими органами, щодо видачі дозвільних документів».
З припису вказаної статті, серед іншого, слідує про неможливість передбачення місцевими правилами обов`язку фізичних чи юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також надання повноваження органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам, підприємствам, установам, організаціям, утвореним такими органами, щодо видачі дозвільних документів.
З розділу ІІ відміченого Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» № 2047-VIII витікає, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
21.06.2017 року зазначений закон набрав чинності.
Відтак, у шестимісячний строк, тобто до 21.12.2017 року включно, Кабінету Міністрів України визначено обов`язок привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
За ст. 11 Закону, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади беруть участь у розробленні та реалізації державної політики у сфері питної води, питного водопостачання та водовідведення в межах своїх повноважень, визначених законами України.
У відповідності до п.п. 1, 2, 4 «Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Мінрегіон) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну регіональну політику, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, а також забезпечує формування державної політики у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива. Мінрегіон у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Мінрегіон відповідно до покладених на нього завдань: 1) визначає пріоритетні напрями розвитку відповідних сфер; 2) затверджує: порядки, норми і правила у сфері житлово-комунального господарства, житлової політики, благоустрою населених пунктів, поводження з побутовими відходами, поховання, увічнення пам`яті жертв війни та політичних репресій; порядок розроблення та затвердження технічних умов у сфері питної води та питного водопостачання; інструкцію з проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна; регламенти енергетичного аудиту об`єктів житлової та соціальної сфери, у визначених законом випадках форму типових договорів у сфері житлово-комунального господарства; індекси балансової вартості об`єктів житлового фонду.
Виходячи з положень норм статей 11, 13-1 Закону та п.п. 1, 2, 4 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в їх сукупності, на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок забезпечити приведення Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України своїх нормативно-правових актів у відповідність із Законом, і зокрема, нормативно-правових актів, що стосуються питань Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення та Порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення.
Наказом № 316 від 01.12.2017 року Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затверджено Правила приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення та Порядок визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення. Згідно п. 3 наказу, він набирає чинності з дня його офіційного опублікування.
02.02.2018 року вказаний наказ набрав чинності.
Таким чином, на виконання вимог Закону № 2047-VIII Кабінетом Міністрів України забезпечено, а Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України приведено свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом, зокрема, шляхом прийняття наказу № 316.
У відповідності до п.п. 1-4 наказу, Правила розроблено з метою: захисту здоров`я персоналу систем збирання, відведення стічних вод та очисних споруд; запобігання псуванню обладнання систем водовідведення, очисних і суміжних з ними підприємств; гарантування безперебійної в межах регламентних норм роботи споруд очищення стічних вод та обробки осадів; гарантування, що скиди стічних вод з очисних споруд не спричинять згубного впливу на навколишнє середовище; гарантування, що осад може бути утилізований у безпечний і прийнятний для навколишнього середовища спосіб. Ці правила поширюються на суб`єктів господарювання, які надають послуги з централізованого водовідведення (відведення та/або очищення стічних вод) (далі - виробники), на юридичних осіб незалежно від форм власності та відомчої належності, фізичних осіб-підприємців, фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність і взяті на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з Податковим кодексом України, які скидають стічні води до систем централізованого водовідведення або безпосередньо у каналізаційні очисні споруди.
На підставі цих Правил виробник розробляє місцеві Правила приймання, в яких враховують місцеві особливості приймання та очищення стічних вод, а також визначають ДК забруднюючих речовин, що можуть скидати до системи централізованого водовідведення. Місцеві правила приймання затверджуються органами місцевого самоврядування та є обов`язковими для виробників та споживачів.
За ч.ч. 5, 6 ст. 13-1 Закону, місцеві правила розробляються на підставі та з урахуванням вимог правил приймання стічних вод та порядку визначення розміру плати, що справляється за понаднормативні скиди стічних вод до систем централізованого водовідведення, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.
З огляду на наведене, правове питання затвердження органами місцевого самоврядування місцевих правил, які є обов`язковими для виробників та споживачів, пов`язано з встановленими процедурами та наданими повноваженнями відповідним органам місцевого самоврядування щодо затвердження таких правил.
Разом з тим, під час розгляду справи судом встановлено, що на момент прийняття Дніпропетровською міською радою Правил №129, загальнодержавні «Правила прийняття стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України» №37 та «Інструкція про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів» були чинними, а отже вказані місцеві правила прийняті відповідно до вимог законодавства.
Правила № 37 встановлювали загальні вимоги, які повинні були враховуватися при розробці місцевих правил стічних вод та надавали можливість розробляти місцеві правила приймання стічних вод, в яких самостійно визначати допустимі концентрації для кожної забруднюючої речовини, а також відображати місцеві особливості приймання стічних вод у міську каналізацію.
Аналогічне положення міститься і у чинних, наразі, Правилах №316, а саме: в п.4 Розділу 1 («На підставі цих Правил виробник розробляє місцеві Правила приймання, в яких враховують місцеві особливості приймання та очищення стічних вод, а також визначають ДК забруднюючих речовин, що можуть скидати до системи централізованого водовідведення.»)
З аналізу вищевикладеного вбачається, що місцеві правила приймання стічних вод є самостійним керівним нормативним документом у сфері приймання стічних вод у міську каналізацію, а значить вони не пов`язанні з дією, зокрема в часі, із скасованими загальнодержавними «Правилами прийняття стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України» №37 та «Інструкцією про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів».
Отже, втрата чинності загальнодержавних правил та інструкції не має наслідком припинення дії місцевих правил приймання стічних вод.
Відповідно до ч. 6 ст. 13-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», у разі якщо відповідний орган місцевого самоврядування не прийняв рішення про затвердження місцевих правил, застосовуються правила приймання стічних вод, затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129 затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська, тобто вказаним рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було затверджено місцеві правила приймання стічних вод.

Таким чином, враховуючи, що рішення виконкому Дніпропетровської міської ради про затвердження Правил №129 не скасовувалось, суд дійшов висновку, що Правила №129 є чинними та обов`язковими до виконання.

Також, суд зазначає, що відміною наказу №37 та одночасним внесенням змін до Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» законодавець передбачив обов`язковість існування місцевих Правил прийому стічних вод.

При цьому, у жодному з наведених у позовній заяві та відповіді на відзив нормативно-правовому акті, як і у розпорядженні Кабінету Міністрів України №166-р від 10.03.2017 року та у наказі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №316 від 01.12.2017 року не міститься посилань щодо скасування місцевих правил.

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання не законними та не чинними окремих пунктів Правил приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, які затверджені рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо посилань позивача на недотримання органом, який ухвалив регуляторний акт - рішення № 129, процедури його ухвалення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ст. 118 КАС України, процесуальний строк - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. До процесуальних строків відноситься також строк звернення до адміністративного суду.

Отже, процесуальний закон обмежує право звернення до адміністративного суду певними часовими рамками, що сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванню учасників судового процесу. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом 12.03.2019 року.

При цьому, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 129, яким затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська, на процедуру ухвалення якого посилається позивач, винесене міською радою ще 19.02.2015 року.

Таким чином, позивач звернувся до суду після спливу шестимісячного строку для звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Суд оцінює критично посилання представника позивача на той факт, що про існування вказаного рішення товариство дізналось лише у жовтні 2018 року, а саме коли КП «Дніпроводоканал» звернулось до них з листом, яким повідомив, що термін дії договору від 28.09.2015 року № 0284 на надання послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення закінчується 28.09.2018 року, та запропонував переукласти вищезазначений договір, оскільки ТОВ «ГІНЗА» є учасником ринку послуг з водопостачання та водовідведення, судові процеси щодо укладання договорів, стягнення заборгованості та інших предметів з КП «Дніпроводоканалом» тривають ще з 2015 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, копіями рішень судів.

Отже, про існування рішення Дніпропетровської міської ради № 129, яким затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська, ТОВ «ГІНЗА» знало набагато раніше, аніж зазначає про це у позовній заяві.

Крім того, суд зазначає, що частиною 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідно до ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Отже, коли йдеться про дію нормативно-правового акта, то строк, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, починається з дня опублікування акта, незважаючи на те, що особа, на яку поширює дію цей акт, фактично ознайомилася з ним значно пізніше. Це пояснюється тим, що особа мала реальну можливість (повинна була) дізнатися про цей акт у день його опублікування, якщо таке опублікування було зроблено у встановленому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року по справі №359/4119/17.

Судом встановлено, що рішення Дніпропетровської міської ради № 129, яким затверджено Правила приймання та скиду (водовідведення) стічних вод підприємств у систему каналізації м. Дніпропетровська було оприлюднено відповідачем на офіційному веб-сайті Дніпровської міської ради за посиланням https://dniprorada.gov.ua/uk/page/poshuk-prijnyatih-dokumentiv-dniprovskoi-miskoi-radi.

Таким чином, вказане рішення має загальний доступ, отже, з дня опублікування з його текстом мала можливість ознайомитися будь-яка особа.

Враховуючи публічність та відкритість зазначеної вище інформації, позивач мав можливість дізнатись про порушення своїх прав та інтересів ще в 2015 році, при цьому, позивачем не надано належних доказів, що підтверджують наявність будь-яких обмежень доступу до цього рішення.

Суд зазначає, що поважні причини - це обставини, що діють на волю суб`єкта, з яким законодавець пов`язує звільнення цього суб`єкта від виконання покладених на нього обов`язків або від визначених законодавством негативних наслідків його поведінки. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення цих дій.

Також, дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Отже, враховуючи, що з позовною заявою, в якій посилається на порушення процедури ухвалення регуляторного акту від 19.02.2015 року, позивач звернувся лише в березні 2019 року, суд вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин, з підстави оскарження процедури ухвалення регуляторного акту, у зв`язку з чим дійшов висновку, що про залишення без розгляду даної підстави позовних вимог.

При цьому, суд зазначає про відсутність заяви від позивача про поновлення строків звернення до суду.

Щодо вимоги позивача про визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо не приведення рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок розробки та затвердження проекту регуляторного акту визначено Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до вимог даного Закону, розробник відповідного проекту регуляторного акту повинен направити до міської ради проект регуляторного акту, повідомлення про оприлюднення регуляторного акту, аналіз регуляторного впливу та базове відстеження результативності регуляторного акту для погодження їх оприлюднення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про затвердження планів діяльності з підготовки проектів регуляторних актів на 2019 рік» від 20.11.2018 року № 1125 затверджений План діяльності міської ради на 2019 рік з підготовки проектів регуляторних актів - рішень міської ради, до якого зокрема знесений проект регуляторного акту - «Про затвердження Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Дніпра».

Також, встановлено, що з метою виконання чинного законодавства КП «Дніпроводоканал» направлено лист від 19.07.2018 року до міського голови щодо підготовки проекту рішення міської ради про затвердження Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Дніпра.

Відповідальним Департаментом міської ради, а саме Департаментом благо устрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, на виконання резолюції міського голови про підготовку проекту відповідного рішення, розроблений проект рішення та проект Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Дніпра, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

На даний час ведеться робота щодо розробки Аналізу регуляторного впливу відповідного проекту регуляторного акту.

Таким чином, з встановлених обставин у справі вбачається, що на даний час триває процедура затвердження проекту регуляторного акту - Правил приймання стічних вод до систем централізованого водовідведення м. Дніпра, а Дніпровською міською радою здійснюються заходи щодо його затвердження та прийняття.

Враховуючи, що триває стадія розробки та з боку відповідача вчиняються дії щодо приведення рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» у зв`язку з прийняттям розпорядження Кабінету Міністрів від 10.03.2017 №166-рта у зв`язку з прийняттям Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказу від 01.12.2018 року № 316, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача є не обґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, на момент ухвалення рішення у даній справі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра залишається не приведеним у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», а також з іншими нормативними актами, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради привести рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням суду у цій справі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 5 763,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №214 від 20.03.2019 року.

Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір в сумі 1 921,00 грн. підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, 03.06.2019 року на адресу суду надійшла заява представника третьої особи щодо стягнення з позивача витрат, понесених на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 4 000,00 грн. та 6 000,00 грн.

Вирішуючи вказану заяву представника третьої особи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 3, 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути, серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження здійснення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, адвокатом третьої особи надано до суду копію договору про надання правової допомоги від 02.01.2019 року, копію акту здачі-приймання надання послуг за квітень №19 від 26.04.2019 року, копію рахунку-фактури №СФ-0000035 від 26.04.2019 року, копію платіжних доручень №980 від 03.05.2019 року на суму 2 000,00 грн. та № 1123 від 16.05.2019 року на суму 38 000,00 грн.

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що окремі з них не містять посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, а також належного, повного призначення платежу, які б дозволяли ідентифікувати їх як такі, що сплачені за надання правничу допомогу позивачу саме у справі №160/2282/19. При цьому, сума сплачена у платіжних дорученнях відрізняється від суми, пред`явленої до стягнення.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що надані суду матеріали, не доводять факту понесення витрат на оплату послуг адвоката пов`язаних з цією справою.

Відтак суд доходить висновку, що третьою особою не доведено обґрунтованість понесених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного суду від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17 та у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 815/4300/17.

Враховуючи те, що наданими до суду, документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника третьої особи про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» (49000, м. Дніпро, вул. Прибережна, буд. 40, ) до виконавчого комітету Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 21а, ), про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та нечинними пунктів правил - задовольнити частково.

Зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради привести рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням суду у цій справі.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Дніпровської міської ради судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відмовити Комунальному підприємству «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА».

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 07 жовтня 2019 року.

Суддя Н.Є. Сліпець