Справа № 520/3799/19
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
23 вересня 2019 р. № 520/3799/19
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Білової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ділбаряна А.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1 , представників: позивача Костіва Т.З., відповідача Чорнодуб М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправними і скасувати рішення Державної міграційної служби України № 109-19 від 28 березня 2019 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 , громадянина Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 166/27 від 28.08.2017.

Ухвалою суду від 14.05.19 відкрито загальне позовне провадження у цій справі.

Протокольною ухвалою суду від 08.08.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду цієї заяви позивачу відмовлено в задоволенні його заяви. Позивач вважає таку відмову незаконною через неповне з`ясування обставин та невідповідність висновків відповідача, тому вважає наявними підстави для повторного розгляду його заяви.

Представник відповідача не погодився з позовними вимогами позивача та надав відзив на позов, якому зазначив, що відповідач діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством, зазначив про відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що було встановлено за результатами д.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив про перекручення та викривлення пояснень позивача, які надавалися під час співбесід, відповідачем, що призвело до необґрунтованих висновків та прийняття спірного рішення.

Позивач, ОСОБА_1 , та його представник, в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач зазначив, що розуміє українську мову та не потребує перекладача.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України Чорнодуб М.А. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.
Позивач - громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту до органів Державної міграційної служби України 23 серпня 2018 року (а.с.51-60)

Уповноваженою особою ГУ ДМС України у Харківській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 від 13.02.2019, затверджений першим заступником начальника ГУ ДМС України у Харківській області 13.02.2019 (а.с.106-124), в якому з аналізу зібраних матеріалів зроблено висновок про те, що заявнику, при поверненні до країни громадянської належності, не існує об`єктивних підстав побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону, відсутні. Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тобто умови, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.(а.с.106-124)

На підставі зазначеного висновку від 13.02.2019 Державною міграційною службою України, на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що стосовно ОСОБА_1 відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та прийнято рішення № 109-19 від 28 березня 2019 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 , громадянина Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було надіслано на адресу позивача разом із повідомленням від 08.04.2019 № 34 (а.с. 125, 126)

Позивач не погодився з вказаним рішенням та оскаржив його до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі за текстом - Закон).

Так, Закон надає наступне визначення терміну біженець у пункті 1 частини першої статті 1: біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З наданих до суду матеріалів особової справи №2018KH0045 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , судом встановлено такі обставини.

В ході проведення співбесіди з працівниками органів міграційної служби України, позивач повідомив, що народився в м. Фалешти Республіки Молдова, де закінчив вісім класів середньої школи, після чого у 1993 році вступив до Суворовського військового училища у м. Санкт-Петербург, яке закінчив у 1996 році. Після закінчення вищевказаного училища навчався у Московському військовому інституті, який закінчив у 2001 році з присвоєнням кваліфікації інженера за спеціальністю «багатоцільові гусеничні та колісні машини». Після навчання в інституті, маючи звання лейтенанта, проходив службу у Збройних Силах Російської Федерації - військова частини № 25776 за адресою Велика Садова вулиця, буд. 14 -Військовий університет Міністерства оборони Російської Федерації. Також повідомив, що працював начальником курсу факультету іноземних мов у вищевказаному університеті - займався набором курсантів, відповідав за дисципліну та навчання останніх.

Позивач 21 квітня 2016 року звільнився з посади за власним бажанням у званні майора та на даний час перебуває у запасі, маючи оригінал військового посвідчення особи.

Зі слів позивача, причиною залишення ним посади стало непорозуміння між ним та його військовим керівництвом щодо відносин між Російською Федерацією та Україною, а саме його незгода з діями Російської Федерації на Сході України та щодо анексії Криму.

Одночасно позивач повідомив, що за тиждень-два до звільнення, його викликали до Військової прокуратури м. Москви і слідчий останньої, повідомив йому, що курсанти звернулися зі скаргою на його дії в якості начальника курсу.

Позивач стверджує, що 27 квітня 2016 року, прямим автобусним рейсом «Москва-Харків» виїхав до України і того ж дня, перетнувши державний кордон у ПП «Гоптівка», прибув до м. Харкова.

Позивач стверджує, що ще двічі - у серпні та вересні 2016 року, на підставі закордонного паспорта, автобусним сполученням їздив до м. Москви з метою зібрати всі речі та відвідати молодшого брата Миколая.

Відповідно до наданих прокуратурами Харківської та Одеської областей копій матеріалів екстрадиційної перевірки встановлено наступне:

Відділом Федеральної служби безпеки Росії по військовим академіям і науково-дослідним інститутам м. Москва у взаємодії з 231 Військовою прокуратурою гарнізону ОРМ встановлені та задокументовані ознаки злочинів, вчинених заявником, які 25.04.2016, у якості результатів оперативно-розшукової діяльності, передані до 517 військового слідчого відділу військового слідчого управління Слідчого комітету Російської Федерації по м. Москві (далі - 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві), з метою використання в якості приводу та підстави для порушення кримінальної справи.

За результатами виявлених ознак злочинів, 27.05.2016 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві стосовно заявника порушені кримінальні справи № 33/05/0074-16 та № 33/05/0075-16 за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу Російської Федерації (далі - КК РФ) (вчинення посадовою особою дій, що явно виходять за межі його повноважень, що призвели до суттєвого порушення прав і законних інтересів громадян чи організацій або охоронюваних законом інтересів держави - два злочини).

В ході подальшого оперативного супроводження кримінальної справи, були виявлені ознаки вимагання хабара у діях заявника, що 03.06.2016 стало підставою для порушення кримінальної справи № 33/05/0079-16 за ознаками восьми злочинів, передбачених п. «б» ч. 5 ст. 290 КК РФ (одержання посадовою особою особисто хабара у вигляді майна за загальне заступництво та потурання по службі, у значному розмірі, вчинене з вимаганням хабара, а також одержання посадовою особою особисто хабара у вигляді майна за бездіяльність на користь хабародавця, якщо така бездіяльність входить у службові повноваження посадової особи, а так само за загальне заступництво та потурання по службі, вчинене з вимаганням хабара). У червні 2016 року заявник перестав прибувати за викликом слідчого, а надалі відключив використовувані номери телефонів.

Відповідно до постанови 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві від 20.07.2016 заявника притягнуто в якості обвинуваченого у вчиненні двох та восьми вищевказаних злочинів, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та, враховуючи відсутність відомостей про його місцезнаходження, оголошено у розшук, який доручено УВС по Центральному адміністративному округу ГУ МВС Росії по м. Москві.

21.10.2016 заявника оголошено у федеральний розшук, який доручено УВС по ЮВАО ГУ МВС Росії по м. Москві.

Вищевказані кримінальні справи 01.02.2017 об`єднані в справу №5000074, що знаходиться у провадженні 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м.Москві.

В ході проведених Департаментом військової контррозвідки ФСБ Росії оперативно-розшукових заходів, направлених на встановлення місця знаходження заявника, були отримані відомості про те, що він 01.09.2016, на підставі закордонного паспорта, перетнув державний кордон Республіки Білорусь у напрямку України (пункт пропуску «Нова Гута» Гомельського району Гомельської області Республіки Білорусь), при цьому інформація щодо зворотного перетину кордону відсутня.

Вищевикладені обставини стали підставою для оголошення заявника у міжнародний розшук (постанова старшого оперуповноваженого 1 відділу ФСБ Росії по військовим академіям і науково-дослідним інститутам м. Москви від 26.06.2017 № 1/7298).

Постановою Московського гарнізонного військового суду від 18.07.2017 заявнику обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту на строк два місяці з моменту його екстрадиції на територію Російської Федерації, або з моменту його затримання на території останньої, а також видано ордер на його арешт.

У зв`язку з ухиленням заявника від органів досудового розслідування 03.11.2017 його оголошено у міжнародний розшук каналами Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерпол.

Позивач повідомив, що після прибуття до України проживав у м. Харків, працюючи продавцем взуття на території ТЦ «Барабашова», так як батько його колишньої дружини, громадянки України ОСОБА_2 , має свій цех з виготовлення взуття.

Позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою 04.05.2017 органом 6301 (дозвіл на імміграцію в Україну надано поза квотою імміграції на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III, як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням). (а.с. 64) Позивач пояснив, що отримав вищевказану посвідку через українське походження його матері, яка народилася у Чернігівській області.

Позивач повідомив, що з 2013 року перебував у цивільному шлюбі з уродженкою м. Харкова ОСОБА_2 , яка проживала з ним у м. Москва, і з якою він офіційно уклав шлюб у травні 2016 року. Відповідно до наданої копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , шлюб з вищевказаною громадянкою розірвано 29.10.2016 у відділі ДРАЦС Московського району м. Харкова. Заявник стверджує, що на протязі року по розірванні шлюбу продовжував проживати разом із ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що у вересні 2017 року, на підставі закордонного паспорта, автобусом з Харкова через Одесу, їздив до батьків у Республіку Молдову - допомагати збирати врожай.

В міжнародному пункті пропуску через державний кордон для автомобільного сполучення «Платонове» (українсько-молдавський кордон), 22.04.2018, співробітниками Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління ДПС України було встановлено та затримано заявника, як особу, яка на міжнародному рівні розшукується правоохоронними органами Російської Федерації.

Позивач повідомив, що 22.04.2018 його затримали на українсько-молдавському кордоні, однак стверджує, що нічого не знав про його розшук.

Ухвалою слідчого судді Красноокнянського районного суду Одеської області від 24.04.2018 відносно заявника застосовано тимчасовий арешт на 18 діб.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08.05.2048 продовжено строк застосування відносно заявника тимчасового арешту на 40 діб.

У зв`язку з уточненням та конкретизацією обставин вчинених злочинів, постановою старшого слідчого 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві від 18.05.2018, Позивача притягнуто в якості обвинуваченого по справі № 5000074 та пред`явлено звинувачення в новому об`ємі та редакції - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 (2 злочини), п. «б» ч. 5 ст. 290 (2 злочини), ч. 1 ст. 291.2 (дрібне хабарництво, тобто одержання хабара особисто у розмірі, що не перевищує десять тисяч рублів - 6 злочинів) КК РФ.

До Генеральної прокуратури України надійшов запит з Генеральної прокуратури Російської Федерації від 24.05.2018 № 81/3-1501-17 щодо видачі заявника.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 відносно заявника застосовано екстрадиційний арешт.

З 22.04.2018 по 20.07.2018 заявник перебував у слідчому ізоляторі - Державній установі «Одеська установа виконання покарань (№ 21)».

Позивач повідомив, що перебуваючи у слідчому ізоляторі, він двічі через адміністрацію останнього звертався за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області, але на перше звернення його адвокат отримав відповідь, що ГУ ДМС України в Одеській області не отримували його звернення, а вдруге, заявник сам відмовився від звернення в Одеській області, так як вирішив звернутися за захистом за місцем постійного проживання в Харківській області.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 стосовно заявника змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді застави. Позивач пояснив, що заставу внесла його колишня дружина ОСОБА_2 .

Позивач повідомив, що звернувся до прокуратури Одеської області з клопотанням про переведення його до м. Харкова, так як він був не в змозі сплачувати за наймане житло в Одесі, а в Харкові має місце постійного проживання.

Позивач стверджує, що в Україні займався волонтерською діяльністю. Так, під час співбесіди 29.08.2018 заявник повідомив, що люди з оточення батька його колишньої дружини ОСОБА_2 займаються волонтерською діяльністю стосовно українських військовослужбовців, а в 2014-2015 рр., під час активних дій на Донбасі, він їздив з волонтером організації «Південний пост» ОСОБА_3 у м. Бровари Київської області, де допомагав ремонтувати військову техніку. Заявник також стверджує, що закуповував та здавав їжу та одежу у пункт прийому допомоги організації «Станція Харків». Під час співбесіди 07.11.2018 заявник повідомив, що він є членом благодійної організації «Благодійний фонд «Воїн» (далі - БО «БФ «Воїн») у Харкові, займається благодійністю, підтримкою воїнів АТО та допомагав ремонтувати пошкоджені військові автомобілі, але на даний час вже не займається волонтерською діяльністю.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 звернувся 23 серпня 2018 року. Зазначив, що має побоювання зазнати переслідування з боку державної влади країни походження через непорозуміння, що виникли між ним та його військовим керівництвом щодо відносин між Російською Федерацією та Україною, а саме незгодою заявника з діями Російської Федерації на Сході України та щодо анексії Криму.

Крім того, заявник не бажає повертатися до країни походження через побоювання понести відповідальність за відкритою проти нього кримінальною справою за злочини, передбачені ч. 1 ст. 286 (перевищення службових повноважень), п. «б» ч. 5 ст. 290 (отримання хабара), ч. 1 ст. 291.2 (дрібне хабарництво) КК РФ.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998 (пункти 5-6): «Факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

В підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні заявник надав наступні документи: національний паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_3 , виданий паспортним столом № 2 ВВС «Хамовники» 22.10.2003; нотаріально-засвідчений переклад національного паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_3 , виданого паспортним столом № 2 ВВС «Хамовники» 22.10.2003; нотаріально-засвідчений переклад закордонного паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_4 , виданого ФМС 77320 20.10.2010 строком дії до 20.10.2020; посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , видана 6301 04.05.2017; копію довідки про звільнення серія ОДС № 16348, виданої Державною установою «Одеська установа виконання покарань (№ 21)» 22.04.2018; копію ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 № 521/11449/18-к 1-м/521/84/18; копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Московським районним у м. Харкові відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 29.10.2016; фотокопію посвідчення особи серії НОМЕР_5 , виданого військовою частиною № НОМЕР_6 від 15.09.2004; фотокопію посвідчення особи серії НОМЕР_7 , виданого Військовим університетом Міністерства оборони Російської Федерації 18.02.2015; копію атестату про середню (повну) загальну освіту серії НОМЕР_8 , виданого Санкт-Петербурзьким Суворовським військовим училищем 12.06.1996; копію диплома серії НОМЕР_9 , виданого Московським військовим інститутом 21.06.2001; копію посвідчення адвоката України № 378, виданого Національною асоціацією адвокатів України 06.05.2005 (адвокат заявника); копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю № 378, виданого Радою адвокатів або КДКА Тернопільської області 06.05.2005 (адвокат заявника); ордер серії ХВ № 339, виданий адвокатський бюро «Тараса Костіва» 29.08.2018 (адвокат заявника); копію договору про надання правової допомоги від 29.08.2018, виданого адвокатським бюро «Тараса Костіва» (адвокат заявника); копію посвідчення, виданого благодійною організацією «Благодійний фонд «Воїн» 07.07.2016, строком дії до 07.07.2019; копію характеристики, виданої благодійною організацією «Благодійний фонд «Воїн» 18.09.2018.

За матеріалами справи Позивач з серпня 2013 року по 25.04.2016 проходив військову службу у Військовому університеті Міністерства оборони Російської Федерації у м. Москві на посаді начальника курсу 6 факультету іноземних мов, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у Збройних Силах Російської Федерації. Заявник повідомив, що займався набором курсантів, відповідав за дисципліну та навчання останніх.

Позивач стверджує, що 21 квітня 2016 року звільнився з посади за власним бажанням у званні майору та на даний час перебуває у запасі.

Зі слів заявника, причиною залишення ним посади стало непорозуміння, що виникли між ним та його військовим керівництвом щодо відносин між Російською Федерацією та Україною, а саме його незгода з діями Російської Федерації на Сході України та з анексією Криму: «Когда в 2013-2014 гг. началась ситуация между Россией и Украиной, я был не согласен с мнением моего командования, с высказыванием курсантов по поводу анексии Крыма и войны на Донбассе. Россия и Украина, Молдавия, это братские народы, поэтому идти войной на Украину я считал преступлением. Многие с моим мнением не соглашались» (протокол співбесіди від 29.08.2018).

При цьому, як повідомив заявник, незгода виявлялася наступним чином: «… это были мои слова в обычных разговорах с коллегами, курсантами. Это дошло до моего руководства» (протокол співбесіди від 29.08.2018).

Заявник також зазначив, що його незгода з політикою Російської Федерації з вищевказаних питань виявлялася у соціальних мережах: «В социальных сетях было такое, что я написал «Слава Украине» своєму товарищу, просто в дружеской форме, а где-то подписался под комментариями относительно Крыма и относительно «бендеровцев» - где-то «лайкнул», где-то написал «рано радуетесь» по поводу присоединения Крыма. Эта информация также дошла до моего руководства. Что «Слава Украине» нельзя произносить, даже в шуточной форме» (протокол співбесіди від 29.08.2018). При цьому заявник повідомив, що видалив свої сторінки у соціальних мережах «ВКонакте» та «Одноклассники».

Зі слів заявника, реакція військового керівництва була наступною: «В начале меня вызывало моё руководство и беседовало со мною - чему я учу своих курсантов, какой пример я им подаю. Со временем начались проверки - проверялось моё подразделение - проверялась учёба моих курсантов, их оценки. Были сделаны выводы, что моё подразделение показывает плохие результаты в учёбе. Были предупреждения со стороны командования, чтобы я повысил свой профессиональный уровень. Чувствовалось негативное отношение руководства по отношению ко мне. Последние полтора года не было никаких поощрений, премий. Обещанное мне повышение не произошло, я думаю потому, что я не шёл в ногу со своим командованием, не разделял их мнения» (протокол співбесіди від29.08.2018).

Заявник також повідомив, що під час передбачених його посадою співбесід зі співробітниками контррозвідки Федеральної служби безпеки Російської Федерації, останні спілкувалися з ним щодо його висловлювань: «В течении всей моей службы проводились беседы сотрудниками контрразведки ФСБ РФ со мною. Это сотрудники, прикреплённые к университету. Эти беседы проводятся со всем руководящим составом университета, не только со мною. Но тема разговора у всех разная. Со мной беседовали на тему моих высказываний, а также предлагали мне сменить мою супругу ОСОБА_4 , которая является гражданкой Украины. Моя была позиция, что мне никто не должен навязывать, на ком я должен жениться, без разницы с какой она страны. В 2015-2016 гг. мне препятствовали с выездом в Украину к своей жене. Наверное, из-за этого я не выезжал к жене» (протокол співбесіди від 29.08.2018). Слід зазначити, що заявник суперечить своїм твердженням щодо перешкод виїзду у 2015-2016 рр. до дружини, так як під час зазначеної співбесіди він повідомив, що дружина проживала з ним у м. Москві та іноді їздила в Україну до своїх батьків у м.Харків.

Зі слів заявника, причиною та поштовхом до звільнення послужило наступне: «Когда вокруг меня нагнеталась обстановка в моральном плане, командование мне намекнуло, что мне лучше уволиться по собственному желанию, так как органы контрразведки недовольны мною, как командиром подразделения» (протокол співбесіди від 29.08.2018).

Звертає увагу те, що заявник називає причиною свого звільнення з посади непорозуміння керівництвом його політичних поглядів, і лише на окреме запитання в ході подальшої співбесіди розповів, що його викликали до Військової прокуратури за тиждень-два до звільнення: «Меня вызывали в Военную прокуратуру в Москве перед увольнением за неделю, за две. Я просто пришёл к следователю, он сказал мне, что курсанты написали на меня жалобу, что давали мне деньги и спиртное. Я ответил, что впервые об этом слышу. На этом беседа окончилась, ничего не было» (протокол співбесіди від 29.08.2018). Вищевказане суперечить твердженням заявника, які він надав пізніше на тій самій співбесіді, зазначивши, що вперше дізнався про скаргу курсантів та про інше лише після його затримання 22.04.2018 на українсько-молдавському кордоні та у судовому засіданні в м. Одесі: «До момента моего задержания на границе Украины-Молдавии - пропускной пункт Платоновка, я ничего не знал. Украинские пограничники задержали меня и сказали, что я в международном розыске. Причины моего розыска мне сказали. В Одесском суде огласили, что в отношении меня уголовное дело по превышению мною служебных полномочий, мелкое взяточничество путём вымогательства», «...я впервые услышал об этом в суде. В суде сказали, что якобы я с подчинённых вымогал спиртные напитки, золотую цепочку и планшет».

Як зазначив позивач у своїх поясненнях в ході розгляду справи в суді, надаючи відповідь суду на питання про мотиви звільнення зі служби, він звільнився, оскільки до нього було «предвзятое отношение» через його політичні погляди. При цьому таке відношення, за його словами, проявлялося у притягненні його до дисциплінарної відповідальності: у вигляді догани за запізнення більше, ніж на дві години у липні 2014; у вигляді суворої догани за халатне відношення до своїх службових обов`язків за результатами ревізії було встановлено відсутність елементів зимового речового майна у курсантів його курсу на початку 2015, у вигляді догани виявлено відсутність курсанта під час перевірки особового складу курсу вищестоящим начальником на початку 2016. Обставини допущених порушень позивач не оспорював, зазначив, що вони мали місце, при цьому не пояснив, як вказані покарання пов`язані з його політичними поглядами.

Слід зазначити, що відповідно до наданих Прокуратурами Харківської та Одеської областей копій матеріалів екстрадиційної перевірки, заявнику було повідомлено щодо прийнятих стосовно нього рішень про порушення кримінальних справ за ч. 1 ст. 286 КК РФ (дві постанови старшого слідчого 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві від 27.05.2016) та за п. «б» ч. 5 ст. 290 КК РФ (постанова старшого слідчого 517 ВСВ ВСУ СК РФ по м. Москві від 03.06.2016), а зміст постанови старшого оперуповноваженого 1 відділення Відділу ФСБ Росії по військовим академіям і науково-дослідним інститутам м. Москви від 26.06.2017 № 1/7298 про оголошення заявника у міжнародний розшук, свідчить про те, що заявник прибував за викликом слідчого, але надалі відключив використовувані номери телефонів.

Також, суд зазначає, що Інформація, яка публікується на сайтах організацій Amnesty International та Human Rights Watch вказує на існування у Російській Федерації переслідувань осіб, які не згодні з діями діючої влади і публічно це висловлюють, однак матеріали справи вказують, що заявник не відноситься до категорії таких осіб. Є підстави вважати, що заявник використовує загальновідому інформацію щодо переслідування владою опозиціонерів та публічно незгодних людей для обґрунтування своїх побоювань повернення до країни походження з політичних мотивів.

Заявник повідомив, що 27 квітня 2016 року, прямим автобусним рейсом «Москва-Харків» виїхав до України і того ж дня, перетнувши державний кордон останньої у пункті пропуску «Гоптівка», прибув до м. Харкова.

Зі слів заявника, він ще двічі, у серпні та вересні 2016 року, на підставі закордонного паспорта, автобусом їздив до м. Москви з метою зібрати всі речі та відвідати молодшого брата Миколая, який працює в останній.

За матеріалами екстрадиційної перевірки, заявник прибув до України через Республіку Білорусь у - 01.09.2016 перетнув державний в сторону України в пункті пропуску «Нова Гута» Гомельської області Республіки Білорусь.

За обліками ЦП «Аркан» заявник 01.09.2016 перетнув державний кордон України у пункті пропуску «Нові Яроловичі» Ріпкинського району Чернігівської області, що знаходиться на кордоні з Гомельською областю Республіки Білорусь.

За даними ЦП «Аркан» заявник у серпні-вересні 2016 року був у Російській Федерації один, а не два рази (27.08.2016 виїхав через пункт пропуску «Гоптівка», а 01.09.2016 повернувся через Республіку Білорусь). Також заявник нічого не повідомив, що він останнього разу в`їхав до України через Республіку Білорусь, а у травні 2016 року виїжджав до Російської Федерації (пункт пропуску «Гоптівка»).

В анкеті від 23.08.2018 (пп. 2.6, 2.7) позивач повідомив, що не звертався за наданням притулку або наданням статусу біженця в інших країнах, так як «в другие страны не въезжал», що не відповідає дійсності - заявник неодноразово у 2016-2017 рр. перебував у Республіці Молдова, а у вересні 2016 року в`їхав до України через Республіку Білорусь.

Заявник стверджує, що в Україні займався волонтерською діяльністю. Так, під час співбесіди 29.08.2018 заявник повідомив, що люди з оточення батька його колишньої дружини ОСОБА_2 , займаються волонтерською діяльністю стосовно українських військовослужбовців, а в 2014-2015 рр., під час активних дій на Донбасі, він їздив з волонтером організації «Південний пост» Олександром Юрченко у м. Бровари Київської області, де допомагав ремонтувати військову техніку. Заявник також стверджує, що закуповував та здавав їжу та одежу в пункт прийому допомоги організації «Станція Харків».

Однак, дані ЦП «Аркан» свідчать, що заявник жодного разу не перебував на території України у 2014-2015 рр.

Під час співбесіди 07.11.2018 заявник повідомив, що він є членом БО «БФ «Воїн» у м. Харкові, що займається благодійністю та підтримкою воїнів АТО. Зі слів заявника, він допомагав ремонтувати військові пошкоджені автомобілі, але на даний час вже не займається волонтерською діяльністю. В підтвердження волонтерської діяльності у зазначеній благодійній організації, заявник надав копію посвідчення волонтера, виданого 07.07.2016 строком дії до 07.07.2019, та копію характеристики від 18.09.2018 з останньої.

Звертає увагу, що у посвідченні не заповнене місце, призначене для внесення номеру, тобто посвідчення не має номеру, а також те, що під час співбесіди 29.08.2018 заявник, на прохання розповісти про його волонтерську діяльність в Україні, не надав жодної інформації про його діяльність у вказаній благодійній організації, а в ході співбесіди 07.11.2018, на запитання, чому він раніше не надав документів щодо діяльності у БО «БФ «Воїн», повідомив: «На тот момент не было в этом необходимости, и никто мне не говорил об зтом».

Слід зазначити, що сама БО «БФ «Воїн» не надала відповіді на запит щодо підтвердження видачі заявнику посвідчення та надання йому характеристики.

В ході співбесід також було встановлено розбіжності у твердженнях заявника щодо військової частини, де він проходив службу.

Так, 29.08.2018 на запитання, чим заявник займався після закінчення інституту, він повідомив: «Служил в вооруженных силах РФ. Я служил в г. Москве, военная часть № 201207 - это Фрунзенская набережная. После института у меня было звание лейтенанта. В 2007 году я перевелся на службу в военную часть №25776 по адресу ул. Большая Садовая, 14 - зто Военный университет Министерства обороньї РФ. Здесь я проработал до 21 апреля 2016 года».

Як зазначено у висновку, складеному ГУ ДМС у Харківській області, аудіозапис співбесіди (12 хв. 47 сек. - 13 хв. 15 сек.) підтверджує вищевказані слова заявника. Однак, під час співбесіди 07.11.2018, на прохання надати пояснення щодо військової частини № 201207, заявник відповів: «По окончании воєнного института в 2001 году я был направлен на службу в воинскую часть № 25776, я приложил к делу копию удостоверения, где указывается номер этой части. Я не знаю, что это за номер 201207».

Аналіз наданих заявником відомостей та екстрадиційних матеріалів свідчить про те, що він, ще перебуваючи на території Російської Федерації, знав обставини, що послугували порушенню проти нього кримінальної справи, а саме про скаргу курсантів на його діяльність в якості начальника курсу 6 факультету Військогового університету, а також зміст цієї скарги. Заявник, передбачаючи наслідки розпочатого слідства, ухилився від органів досудового слідства і залишив територію Російської Федерації. Заявник нічого не повідомив, що він останнього разу в`їхав до України через Республіку Білорусь, а у травні 2016 року виїжджав до Російської Федерації. Твердження заявника щодо волонтерської діяльності в Україні є неправдоподібними.

Відомості, надані заявником щодо місця проходження військової служби в Російській Федерації, а саме щодо військових частин, вказують на приховування ним повної інформації щодо останніх.

Вищевикладене вказує на те, що заявник, не бажаючи понести відповідальність за вчинені злочини, намагається надати своїм побоюванням повернення до країни громадянської належності політичний зміст.

За матеріалами справи судом встановлено, що заявник намагається обґрунтувати небажання повернення до країни походження через побоювання зазнати переслідування за свої політичні переконання, що є однією з конвенційних ознак. При цьому, в якості агента переслідувань, заявник визначає державні органи Російської Федерації.

За даними Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУ національної поліції в Харківській області, заявник з 03.11.2017 значиться на обліках Генерального секретаріату Інтерполу, як особа, яка перебуває в міжнародному розшуку з метою екстрадиції до Російської Федерації.

Прокуратура Харківської області надала аналогічну інформацію, зазначаючи, що заявник на міжнародному рівні розшукується правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 (перевищення службових повноважень), ч. 5 ст. 290 (отримання хабара), ч. 1 ст. 291.2 (дрібне хабарництво) КК РФ.

Відповідно до запиту Генеральної прокуратури Російської Федерації від 24.05.2018 № 81/3-1501-17, проти заявника порушено кримінальну справу за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 (вчинення посадовою особою дій, що явно виходять за межі його повноважень, що призвели до суттєвого порушення прав і законних інтересів громадян чи організацій або охоронюваних законом інтересів держави - два злочини), п. «б» ч. 5 ст. 290 (одержання посадовою особою особисто хабара у вигляді майна за загальне заступництво та потурання по службі, у значному розмірі, вчинене з вимаганням хабара, а також одержання посадовою особою особисто хабара у вигляді майна за бездіяльність на користь хабародавця, якщо така бездіяльність входить у службові повноваження посадової особи, а так само за загальне заступництво та потурання по службі, вчинене з вимаганням хабара - два злочини), ч. 1 ст. 291.2 (дрібне хабарництво, тобто одержання хабара особисто у розмірі, що не перевищує десять тисяч рублів - шість злочинів) КК РФ.

Відповідно до КК РФ максимально допустимий строк покарання за вищезазначені злочини складає 12 років позбавлення волі.

Слід зазначити, що вищевказаним листом Генеральної прокуратури Російської Федерації, остання гарантує, що запит на видачу заявника не має мети переслідування його за політичним мотивами, а також у зв`язку з расовою приналежністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами. Заявнику будуть надані всі можливості для захисту, у тому числі допомога адвокатів, він не буде підданий тортурам, жорстоким, нелюдським, принижуючим гідність видам поводження або покарання (статті 3, 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, а також відповідно до конвенції ООН, Ради Європи та протоколи до них), і буде притягнутий до кримінальної відповідальності тільки за ті злочини, в зв`язку з якими запитується його видача.

Відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Як зазначив позивач в судовому засіданні йому не було потрібно звертатися за отриманням статусу біженця одразу після приїзду до України, потім, після інциденту на кордоні із затриманням, йому треба було «обезопасить» себе. Доказів висловлювання поглядів з політичних питань надати не може, оскільки попросив у 2017 році видалити його сторінку у соціальній мережі «Контакт» свого брата Миколая, якому у Москві залишив свій ноутбук. Пояснив, що нічого крім коментарів у «Контакті», у соціальних мережах на політичну тематику не писав.

Отже, надані заявником документи не підтверджують фактів переслідувань або загрози переслідувань стосовно нього. Заявник не надав документів або матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За вищевикладеною інформацією по країні походження у Російській Федерації існують переслідування осіб, які не згодні з діями діючої влади і публічно це висловлюють, однак заявник не відноситься до категорії таких осіб. З огляду на відносини, що склалися між Україною та Російською Федерацією за останні роки та загальновідому інформацію щодо переслідування владою Російської Федерації опозиціонерів та публічно незгодних людей, є підстави вважати, що заявник використовує вищезазначене для обґрунтування своїх побоювань повернення до країни походження з політичних мотивів.

Аналіз наданих позивачем відомостей та екстрадиційних матеріалів свідчить про те, що він приховує суттєві відомості щодо обставин своєї справи, надає неправдиві відомості та ухиляється від відповідальності за вищевказані злочини.

Заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений частиною першою статті 5 Закону, згідно з яким, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заявник, вперше з часу загострення відносин між Україною та Російською Федерацією, прибувши до Україні у квітні 2016 року, а останнього разу у вересні того ж року, звернувся першого разу за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області лише у липні 2018 року. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим... ». Матеріали справи вказують на те, що заявник залишив територію країни громадянської належності через небажання понести відповідальність за вчинені кримінальні злочини, а бажання звернення за захистом в Україні з політичних мотивів виникло лише після оголошення його у міжнародний розшук з метою уникнення екстрадиції до країни-ініціатора розшуку. Тобто, заявник виїхав з країни постійного проживання не з метою отримання захисту в іншій країні через свої політичні переконання.

Враховуючи вищевикладене, побоювання заявника зазнати переслідування з боку влади країни громадянської належності з політичних мотивів суд вважає недоведеними. Як підстава виїзду з Російської Федерації, так і мотиви звернення за отриманням статусу біженця у зв`язку з побоюванням політичного переслідування в ході судового розгляду справи не підтвердилися.

Таким чином, висновок відповідача, на якому ґрунтується спірне рішення, про те, що заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та немає підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 вищезазначеного Закону, є обґрунтованим.

Також суд зазначає, що зміст наданих заявником відомостей не дає підстав кваліфікувати його як особу, яка потребує додаткового захисту.

Позивач намагається обґрунтувати своє небажання повернення до країни громадянської належності політичними мотивами, але аналіз наданих ним відомостей та матеріалів екстрадиційної перевірки не дозволяє вважати їх доведеними.

Позивач перебуває у міжнародному розшуку та не бажає бути притягненим до відповідальності за порушення КК РФ, що передбачає максимальне позбавлення волі до 12 років.

За час розгляду справи позивач, знаючи про порушену проти нього кримінальну справу та передбачене законодавством довгострокове відбування покарання за вчинені ним злочини, не повідомив в зв`язку з цим жодних побоювань щодо застосування до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, відсутні підстави вважати заявника особою, яка підпадає під перелік умов, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Також при наданні оцінки доводам позову суд враховує, що матеріали справи підтверджують, що заявник неодноразово (червень, вересень 2016 року, березень, серпень - вересень 2017 року) перебував у Республіці Молдова, де проживають його батьки. Однак, в анкеті від 23.08.2018 (пп. 2.6, 2.7) заявник повідомив, що не звертався за наданням притулку або наданням статусу біженця в інших країнах, так як «в другие страны не въезжал».

Відповідно до переліку країн-учасниць Конвенції 1951 року про статус біженців і Протоколу до неї 1967 року, викладених у додатку IV «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців» УВКБ ООН, Республіка Молдова приєдналися до зазначених Конвенції та Протоколу 31 січня 2002 року.

Отже, перебуваючи на території Республіки Молдова, у заявника була можливість звернутися до відповідних державних органів за захистом, але він не зробив цього, що свідчить про відсутність у нього заявлених ним побоювань політичного характеру та бажання отримання міжнародного захисту з цього приводу.

Аналіз положень щодо виключення:

За даними Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУ національної поліції в Харківській області, заявник з 03.11.2017 значиться на обліках Генерального секретаріату Інтерполу, як особа, яка перебуває в міжнародному розшуку з метою екстрадиції до Російської Федерації для притягненим до кримінальної відповідальності за порушення законодавства РФ, що передбачає максимальне позбавлення волі до 12 років.

Відповідно до ст. 15 КК РФ: « 5. Особо тяжкими преступлениями признаются умышленное деяния, за совершение которых настоящим Кодексом предусмотрено наказание в виде лишения свободи на срок свыше десяти лет или более строгое наказание».

Відповідно до ст. 12 Кримінального Кодексу України (далі - КК України):

« 5. Особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк понад десяти років або довічного позбавлення волі».

Відповідно до глави IV (Положення про виключення) Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН:

Стаття 1 Р Конвенції 1951 року вказує, що «Положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, стосовно яких є серйозні підстави вважати, що вони: Ь) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру поза країною, яка надала їм притулок, і до того як вони були допущені в країну в якості біженців».

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 6 Закону, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до КК України належить о тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до листа Прокуратури Харківської області, злочини, вчинення яких інкримінуються заявнику на території Російської Федерації, відповідають злочинам, передбаченим ч. 1 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, - карається арештом на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, із штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.), ч. 1 ст.368 КК України (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища - карається штрафом від однієї тисячі до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк від трьох до шести місяців, або позбавленням волі на строк від двох до чотирьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років).

Отже, суд погоджується з твердженням відповідача про те, що позивач не підпадає під дію положення про виключення, а саме пункту «Ь» розділу Р статті 1 Конвенції 1951 року.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, суд приходить до висновку про те, що позивачу, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , було правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі повного та об`єктивного розгляду його заяви, з врахуванням наявного збройного конфлікту між Україною та Російською Федерацією, а доводи позову та відповіді на відзив не спростовують доводів відповідача. Отже спірне рішення Державної міграційної служби України № 109-19 від 28 березня 2019 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 , громадянина Російської Федерації, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та не підлягає скасуванню.

Разом з цим суд зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є похідною вимогою від позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення, отже також не підлягають задоволенню.

З огляду на наведене суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмовляє в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 жовтня 2019 року.

Суддя Білова О.В.