Справа № 826/7622/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7622/18 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.04.2015 про закінчення виконавчого провадження № 42556455 та зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходів щодо повного виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 по справі № 2-а-310096/09 з урахуванням та застосуванням висновків доданого звіту кваліфікованого оцінювача, на підставі рішення Європейського суду з прав людини по справі «Щукін та інші проти України» за період з 01.11.2011 по 02.06.2014, а саме, виплати недоплаченої пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату в сумі 466 700,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем розпочате виконавче провадження на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 13.02.2014 у справі «Щукін та інші проти України», де одним із заявників є позивач. Постановою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.04.2015 виконавче провадження закінчено, без, на думку позивача, достатніх на те підстав.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що відбулась зміна законодавчих норм, на підставі яких прийнято постанову національного суду України, щодо виконання якої Європейським судом з прав людини постановлено рішення у справі «Щукін та інші проти України» від 13.02.2014 в частині вимог позивача, та саме у зв`язку з такими змінами в національному законодавстві порядок і розмір соціальних виплат було змінено та забезпечено виконання постанови національного суду на підставі вказаного рішення Європейського суду до 01 листопада 2011 року.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надана оцінка бездіяльності відповідача щодо невчинення дій для організації перевірки повноти та законності виконавчого провадження з виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 по справі № 2-а-310096/09, не проаналізовано причини невиконання рішення суду та не вжито заходів в межах компетенції щодо його виконання, а також заходів реагування на виявленні порушення під час виконання рішення в територіальному органу ДВС.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду сторони до суду не прибули, тому справу розглянуто у письмовому провадженні відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.02.2014 в справі «Щукін та інші проти України», де одним із заявників є ОСОБА_1 за заявкою № 68593/12, постановив:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Відповідно до додатку 1 до рішення, на користь позивача необхідно виконати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009.

З метою виконання вказаного рішення, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. відкрито виконавче провадження № 42556455.

У ході примусового виконання рішення платіжним дорученням від 19.09.2014 № 3624 позивачу перераховано грошові кошти у розмірі 34 786, 92 грн. (еквівалент 2000 Євро), платіжним доручення від 19.12.2014 № 9751 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини в розмірі 444, 15 грн.

При перевірці стану виконання рішення національного суду державним виконавцем було встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження по виконанню постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 в справі № 2-а-310096/09 перебувало на виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції та закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку добровільним виконанням рішення суду боржником, про що в межах виконавчого провадження № 20662353 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мєдвєдєвим О.В. від 24.04.2015 закінчено виконавче провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення.

Вважаючи, що державний виконавець незаконно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 в справі № 2-а-310096/09 не виконана в повному обсязі, а саме, припинено її виконання в жовтні 2011 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.12.2009 в справі № 2-а-310096/09 виконана до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат, а тому дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження № 42556455 по примусовому виконанню рішення Європейського суду прав людини від 13.02.2014 у справі «Щукін та інші проти України» є такими, що вчинені на підставі та в межах наданих їй чинним законодавством повноважень.

Колегія суддів погоджує такий висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами пункту 9 частини 2 статті 17 Закону № 606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Підстави закінчення виконавчого провадження закріплені у статті 49 Закону № 606-XIV, серед яких, зокрема, фактичне виконання під час виконання рішення Європейського суду з прав людини відповідного рішення.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За правилами статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII (далі - Закон № 796-XII) фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року № 3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності з 23 липня 2011 року.

У зв`язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до 23 липня 2011 року здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23 липня 2011 року у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України суд розтлумачив, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

З 01 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» № 4282-VІ від 22 грудня 2011 року, пунктом 3 Розділу «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статті 39, 50, 51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанови «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 1210 від 23 листопада 2011 року та «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року № 1381.

Таким чином, починаючи з 23 липня 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювалися виплата пенсії та інших соціальних виплат згідно з судовими рішеннями, зокрема, по-іншому визначені розміри пенсій для інвалідів щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заявка № 43331/12), в якій заявниця скаржилася на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов`язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, суд визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Так, Європейський суд дійшов висновку що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни; при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. Також Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. При цьому, такий суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (рішення від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer V. the United Kingdom), п. 31, Series А № 26; рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Pichkur v. Ukraine), заява № 10441/06, п. 53).

Судова колегія не приймає доводи заявника апеляційної скарги щодо неприйнятності рішення Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» з огляду на те, що воно прийнято пізніше, ніж виникли спірні правовідносини, оскільки судом застосовано правовий висновок, викладений у цьому Рішенні, що не є тотожнім застосуванню норми права, прийнятої пізніше.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

До того ж, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в своїй позовній заяві позивач сам зазначає, що рішення національного суду виконувалося в повному обсязі до листопада 2011 року.

Відповідно до положень пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 286, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк