Справа № 440/1062/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 р.Справа № 440/1062/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 03.06.19 року по справі № 440/1062/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача від 11.03.2019 №Ф-1407-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 9153,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на протиправність вимоги відповідача до самозайнятої особи - арбітражного керуючого з огляду на те, що позивач здійснює незалежну професійну діяльність як фізична особа - підприємець, яким у період січень - грудень 2018 року нараховувався та сплачувався у повному обсязі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ). З урахуванням даного факту позивач вважає, що він законодавчо не обтяжений обов`язком зі сплати єдиного внеску двічі з одного і того ж виду діяльності.

28 травня 2019 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.03.2019 №Ф-1407-17.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права. Вказав на те, що у позивача існує обов`язок своєчасно та в повному обсязі сплачувати ЄСВ незалежно від обставин сплати його фізичною особою - підприємцем, оскільки позивач перебуває на обліку у ДПІ у м. Полтаві як самозайнята особа, яка провадить незалежну професійну діяльність. Вважає, що взяття на облік фізичної особи-підприємця з ознакою «провадження незалежної професійної діяльності» не позбавляє особу статусу платника ЄСВ, як фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування (за пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI) та як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність ( за пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2462-VI). З огляду на викладене стверджує, що вимога від 11.03.2019 №Ф-1407-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 9153,84 грн. є правомірною та такою, що скасуванню не підлягає. Отже, з викладених підстав вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що на підставі того, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець з ознакою «провадження незалежної професійної діяльності», відповідачем помилково застосовано до нього різні системи оподаткування (спрощену та загальну) з певними особливостями їх обліку, різною базою нарахування та порядку його сплати, а тому поєднання двох різних статусів платників на рівні підзаконних нормативно - правових актів призвело до невідповідності нормам Конституції України та ПК України. Також, звертає увагу на те, що він є особою з інвалідністю ІІ групи та взагалі звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, однак сплачує його у добровільному порядку. Отже, посилаючись на викладені доводи, вважає протиправною вимогу відповідача від 11.03.2019 №Ф-1407-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 9153,84 грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивача, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_1 зареєстрований виконавчим комітетом Полтавської міської ради як фізична особа - підприємець 15.04.2002, номер запису про включення відомостей про фізичну особу - підприємця до ЄДР 2 НОМЕР_2 (а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_3 від 31.05.2012 ОСОБА_1 з 01.01.2012 є платником єдиного податку 3 групи зі ставкою податку 5% доходу, отриманого від виду господарської діяльності за КВЕД: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (а.с. 10).

В рамках зареєстрованого виду господарської діяльності позивач здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) відповідно до свідоцтва, виданого 02.07.2013 згідно з наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2013 №1115/5 (а.с. 16).

ОСОБА_1 взятий на облік в органах державної податкової служби 16.04.2002 за №4845 як фізична особа - підприємець, арбітражний керуючий (а.с. 18).

Відповідно до звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік від 01.02.2018 позивач самостійно нарахував суму ЄСВ в загальному розмірі 9 828,72 грн (а.с. 33-34).

ОСОБА_1 надав суду квитанції про оплату нарахованих сум ЄСВ за 4 квартали 2018 року як самозайнята особа на загальну суму 9 828,72 грн (а.с. 35-38).

Однак, 22.03.2019 позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1407-17 від 11.03.2019 в розмірі 9 153,84 грн (а.с. 6).

У зв`язку з наявною переплатою в розмірі 674,88 грн, в інтегрованій картці платника ЄСВ відображено заборгованість в розмірі 9 153,84 грн (а.с. 30).

Саме з цих підстав 11.03.2019 ГУ ДФС у Полтавській області була сформована вимога на ім`я ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1407-17 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 9 153,84 грн (а.с. 6).

Не погодившись із зазначеною вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності висновків відповідача з приводу наявності підстав для донарахування позивачу ЄСВ, оскільки в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок сплачує як самозайнята особа, що виключає обов`язок зі сплати ЄСВ позивачем ще й як фізичною особою - підприємцем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з визначеннями, наведеними в п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 4 вказаного Закону арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності. Право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) надається особі, яка отримала відповідне свідоцтво у порядку, встановленому цим Законом, та внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

З аналізу викладеного слідує, що фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність арбітражного керуючого, не може бути підприємцем у межах такої діяльності.

Разом з тим, чинним законодавством не заборонено здійснювати одночасно підприємницьку (відмінну від діяльності арбітражного керуючого) діяльність, не заборонену законом, у разі реєстрації такої особи підприємцем.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є також особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Крім того, відповідно до свідоцтва, виданого ОСОБА_1 02.07.2013 згідно з наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2013 №1115/5 позивач здійснює незалежну професійну діяльність як арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Як встановлено судом першої інстанії та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, в період виникнення спірних правовідносин, він здійснював своє право на працю не як фізична особа - підприємець, а як арбітражний керуючий. При цьому позивач у спірний період в рамках власної господарської діяльності сплачував ЄСВ в установленому розмірі, про що свідчать квитанції, копії яких позивач приєднав до матеріалів справи (а.с. 35-38).

Так, колегія суддів вказує на те, що позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок сплачує як самозайнята особа, що виключає обов`язок зі сплати ЄСВ позивачем ще й як фізичною особою - підприємцем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, (посвідчення серії НОМЕР_4 від 31.01.2003 (а.с. 3) та довідка МСЕК серії 7-66 ТЕ №0337454 (а.с. 62), що надає позивачу право бути платниками єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, оскільки позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок сплачує як самозайнята особа (арбітражний керуючий), колегія суддів доходить висновку, про відсутність обов`язку зі сплати ЄСВ позивачем ще й як фізичною особою - підприємцем, оскільки це призведе до подвійного оподаткування особи.

Подвійне оподаткування особи суперечить принципам податкового законодавства, а тому доводи апеляційної скарги про те, що перебування фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не позбавляє особу статусу платника єдиного внеску як Провадження незалежної фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність - безпідставними.

Також, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для донарахування позивачу ЄСВ.

Аналогічна правова позиція висловлена в рішення Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №П3/9901/10/19 від 02.09.2019 року, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для застосування судом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті вимоги ГУ ДФС у Полтавській області від 11.03.2019 №Ф-1407-17 про сплату позивачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 9153,84 грн., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з порушенням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано належних доказів на обґрунтування правомірності винесення відносно ОСОБА_1 вимоги ГУ ДФС у Полтавській області від 11.03.2019 №Ф-1407-17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 року по справі № 440/1062/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 07.10.2019 року