Справа № 440/2487/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 р. Справа № 440/2487/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Супрун Є.Б.) від 22.08.2019 року (повний текст рішення складено 22.08.2019 року) по справі № 440/2487/19

за позовом ОСОБА_1

до Конституційний суд України

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Конституційного Суду України, в якому просив:

- зобов`язати відповідача надати йому запитувану в запиті від 10.06.2019 публічну інформацію у вигляді копій конституційних скарг, поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "Метро Кеш Енд Кері України", ТОВ "Запорізький завод феросплавів";

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію;

- встановити судовий контроль в справі шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду протягом 10 днів з дня набрання рішення суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилається, що відповідачем безпідставно не було надано йому запитувану в запиті від 10.06.2019 публічну інформацію у вигляді копій конституційних скарг, поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "Метро Кеш Енд Кері України", ТОВ "Запорізький завод феросплавів".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме:

- зобов`язати відповідача надати йому запитувану в запиті від 10.06.2019 публічну інформацію у вигляді копій конституційних скарг, поданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "Метро Кеш Енд Кері України", ТОВ "Запорізький завод феросплавів";

- встановити судовий контроль в справі шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду протягом 20 днів з дня набрання рішення суду законної сили.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності відмови відповідача у наданні позивачу запитуваної інформації, через те, що конституційна скарга є об`єктом інтелектуальної власності та позивач міг самостійно отримати у заявників конституційних скарг дозвіл на їх поширення. Також зазначив, що у випадку наявності у конституційній скарзі персональної (конфіденційної) інформації про скаржника, відповідач повинен був надати документ без такої інформації. На думку позивача право на отримання запитуваної інформації узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка викладена, зокрема, у справі " Таршашаг о Собадшагйогокерт ("Угорська спілка громадських свобод") проти Угорщини" ( Tarsasag А Szabadsagjogokert ' v. Hungary). Посилання суду на існування неоднозначної практики ЄСПЛ є помилковим. Підсумовуючи викладене, позивач вказав, що текст конституційної скарги має суспільний інтерес, оскільки ознайомлення із нею дозволить учасникам правовідносин спрогнозувати те як, в якій мірі і наскільки вірогідно правове регулювання зміниться, а відповідно дасть можливість підготуватися до таких змін.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що 10.06.2019 позивач засобами електронної пошти надіслав до Конституційного Суду України запит про надання публічної інформації (т. 1 а.с. 12), в якому просив надати йому копії конституційних скарг, за якими відповідач прийняв рішення, а саме:

1) скарг, поданих громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за яким прийнято рішення від 25.04.2019 № 1-р(ІІ)/2019;

2) скарги, поданої громадянкою ОСОБА_4 , за якою прийнято рішення від 15.05.2019 №2-р(ІІ)/2019;

3) скарги, поданої ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА", за якою прийнято рішення від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019;

4) скарги, поданої ТОВ "Запорізький завод феросплавів", за якою прийнято рішення від 06.06.2019 № 4-р(ІІ)/2019.

Листом від 14.06.2019 за вих №4-4/1-18/2487 відповідач повідомив позивачу, що матеріали справ за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за результатами розгляду яких Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалене рішення від 25.04.2019 №1-р(ІІ)/2019, та конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" (щодо забезпечення державою виконання судового рішення), за результатами розгляду якої Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 15.05.2019 №2-р(ІІ)/2019 розміщено на офіційному веб-сайті Конституційного Суду. Зазначено, що інші запитувані матеріали справ передаються до архіву Суду не пізніше 30 днів з дня прийняття акта Суду, проходять архівне упорядкування, після чого розміщуються на веб-сайті Суду, та, за потреби, можуть бути надіслані на електронну адресу позивача. До листа додано скановані матеріали вищевказаних справ (т. 2 а.с. 7-8).

Крім того, позивачу направлено 04.07.2019 за вих №4/1-12-18/2823 наступні копії матеріалів справ:

- за конституційною скаргою ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців двадцять четвертого, двадцять п`ятого, двадцять шостого розділу І Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей, що виникли при прийнятті Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 23.03.2017 №1989-VIII, за результатами розгляду якої Першим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019 (справа № 3-391/2018(6048/18);

- за конституційною скаргою Акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів" щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини першої етапі 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", за результатами розгляду якої Другим сенатом Конституційного Суду України ухвалено рішення від 05.6.2019 №4-р (11)/2019 (справа № 3-234/2018(3058/18).

Оскільки в надісланих матеріалах були відсутні тексти самих конституційних скарг, 04.07.2019 позивач надіслав відповідачеві повторний запит, в якому просив надати копії всіх вищевказаних конституційних скарг (не матеріалів) (т. 2а.с. 73).

Листом від 09.07.2019 №4-4/1-12/2940 позивача повідомлено, що йому надана інформація щодо запитуваних ним конституційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ "МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ Україна", АТ "Запорізький завод феросплавів" відповідно до частини другої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України" (т. 2 а.с. 74).

Не погодившись з позицією відповідача, позивач звернувся до суду позовом.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що відмовивши позивачеві у наданні на його запити текстів конституційних скарг, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно ст.ст. 5, 7 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно ст.12 Закону України "Про доступ до публічної інформації", суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до ст.19 вказаного Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

За змістом частин 1, 2 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Згідно ч. 4 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Встановлений вищевказаною статтею перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Згідно положень частини першої статті 21 Закону України "Про інформацію" та частини 1 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною другою статті 21 Закону України "Про інформацію" передбачено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Положеннями статті сьомої Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено конфіденційну інформацію як інформацію, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Також зазначеною статтею передбачено, що не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частинах першій і другій статті 13 цього Закону, однак розпорядники, які володіють такою конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Надаючи тлумачення частини четвертої статті 23 Закону України "Про інформацію" в редакції від 02.10.1992, якою заборонялося збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом, Конституційний Суд України зазначив, що дані положення необхідно розуміти через заборону не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини.

Обмеження права отримувати інформацію як складової права на свободу вираження поглядів, відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи «Про доступ до офіційних документів» № Я (2002) 2 від 21 лютого 2002 року в підпункті 4.1 пункту 4 передбачила, що держави-члени можуть обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути визначені в законодавстві, бути необхідними в демократичному суспільстві і пропорційними меті захисту:

- національної безпеки, оборони та міжнародних зв`язків;

- охорони громадського порядку;

- запобігання, розшуку та розслідування кримінальної діяльності;

- приватного життя та інших законних приватних інтересів;

- комерційних та інших економічних інтересів, як приватних, так і державних:

- рівності сторін у судовому провадженні;

- природи;

- інспекцій, контролю та нагляду з боку органів державної влади;

- державної економічної, монетарної та обмінної політики;

- конфіденційності обговорень всередині органу державної влади або ж між декількома органами державної влади під час внутрішнього процесу вироблення документу.

Також, в підпункті 4.2 пункту 4 вищезазначеного акта зазначено, що в доступі до документа може бути відмовлено, якщо оприлюднення вміщеної в офіційному документі інформації призводить або може призвести до порушення одного з інтересів, які викладені в пункті 1, незважаючи на переважаючий інтерес громадськості в такому оприлюдненні.

Системний аналіз приведених вище нормативно-правових актів свідчить на користь висновку про те, що у випадку, коли документ (заява, звернення, скарга) складений суб`єктом приватного права, то за відсутності його згоди на поширення цього документу це спричинить незаконне втручання у його приватне життя.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб`єкта права на конституційну скаргу. Суб`єктом права на конституційну скаргу є особа, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі Закон України (його окремі положення) суперечить Конституції України.

Отже, конституційна скарга містить персональну інформацію суб`єкта права на конституційну скаргу, тобто інформацію про особу, яка звернулась до Конституційного Суду України; конфіденційну інформацію про цю особу, у певних випадках і про інших осіб; їх психічний чи фізичний стан; обставини подій, участь у яких може ідентифікувати особу тощо.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 42 Закону України "Про Конституційний Суд України", Суд на своєму офіційному веб-сайті оприлюднює матеріали судових справ, ухвалені рішення або надані висновки щодо розглянутих Судом справ, окрім матеріалів закритої частини пленарних засідань Сенату чи Великої палати та матеріалів, які містять інформацію з обмеженим доступом.

Як зазначив відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, саме тому певна інформація стосовно конституційних скарг не розміщується на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України і не надається для загального доступу. Це зумовлено тим, що реалізація особою права на подання конституційної скарги до Конституційного Суду за законом пов`язана із зазначенням цілого ряду персональних даних та інформації, яка може мати ознаки конфіденційності.

У рішенні від 20.01.2012 №2-рп Конституційний Суд України дійшов висновку, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Оскільки Конституційний Суд України не створює таку інформацію він не є її володільцем, а тому така інформація не може надаватися для ознайомлення третім особам, які не мають жодного відношення до конституційного провадження.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернутись до правових позицій ЄСПЛ.

Так, у 1987 році ЄСПЛ розглянув справу "Леандер проти Швеції" (Leander v. Sweden) та дійшов висновку, що порушення статті 10 не було, мотивуючи це тим, що право на свободу одержувати інформацію в основному забороняє Уряду встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити йому. Стаття 10 не дає приватній особі право на доступ до реєстру, який містить інформацію про її особистий стан, і не покладає на Уряд зобов`язання повідомляти цю інформацію приватній особі.

Через два роки ЄСПЛ виніс рішення у подібній за змістом справі "Гаскін проти Сполученого Королівства" (Gaskin v. the United Kingdom), у якому повторив свій висновок, що стаття 10 не передбачає наявність у держави позитивного обов`язку надавати запитану інформацію особі.

Ще однією подібною справою на розгляді ЄСПЛ була справа "Сирбу та інші проти Молдови" (Sirbu and others v. Moldova). В даній справі Європейський суд знову ж таки дійшов висновку про те, що свобода одержувати інформацію, згадана в пункті 2 статті 10 Конвенції, по суті забороняє уряду обмежувати одержання особою інформації, яку інші хочуть чи бажають їй надати. Однак цю свободу не можна тлумачити як накладення на державу за таких обставин, які мають місце в цій справі, позитивних зобов`язань щодо доведення до відома громадськості будь-яких секретних документів або інформації.

В той же час, як визнав сам Європейський суд у справі " Таршашаг о Собадшагйогокерт ("Угорська спілка громадських свобод") проти Угорщини" ( Tarsasag А Szabadsagjogokert' v. Hungary), він ... нещодавно здійснив крок в бік розширеного тлумачення поняття "свободи одержувати інформацію" (рішення ЄСПЛ у справі "Співдружність матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія" від 10.07.2006), і тим самим просунувся вперед на шляху визнання права на доступ до інформації" (пункт 35 рішення).

У даній справі заявник стверджував, що рішення судів Угорщини про відмову йому в доступі до інформації про парламентську скаргу, що перебувала на розгляді Конституційного суду, становить порушення його права на доступ до інформації, яка представляє суспільний інтерес (пункт 3 мотивувальної частини рішення).

Досліджуючи матеріали вищезазначеної справи, ЄСПЛ вирішив перевірити чи було втручання у права заявника передбачене законом, чи переслідувало воно одну або кілька законних цілей і чи було необхідним таке втручання у демократичному суспільстві для досягнення цих цілей. Таким чином Європейський суд погодився з тим, що втручання було передбачене законом, відповідно до змісту пункту 2 статті 10 Конвенції (пункт 32 мотивувальної частини рішення); що таке втручання може вважатись таким, що переслідувало законну ціль захисту прав інших осіб, відповідно до змісту пункту 2 статті 10 Конвенції (пункт 34 мотивувальної частини рішення). В частині ж "необхідності в демократичному суспільстві" ЄСПЛ зазначив, що "Суд вважає зовсім неправдоподібним, щоб якісь відомості про приватне життя депутата, а, значить, відомості із захищеної приватної сфери, могли міститись в його конституційній скарзі. Депутат дійсно повідомив пресу про те, що він подав скаргу, і тому його думка з цього суспільно важливого питання, у принципі, могла бути пов`язана з його особистістю. Разом з тим Суд вважає, що якщо публічні особи зможуть здійснювати цензуру ЗМІ й контролювати суспільні дискусії, посилаючись на свої особисті права і стверджуючи, що їхні думки з державних питань пов`язані з їхньою особистістю й тому є персональними даними, які не можуть бути розкриті без їхньої згоди, це матиме фатальні наслідки для свободи вираження думок в царині політики. На думку Суду, ці міркування не можуть слугувати виправданням втручанню, що стало предметом скарги в цьому випадку" (пункт 37 мотивувальної частини рішення). Виходячи з наведеного ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи наведене в контексті аргументів автора конституційної скарги, необхідним видається вказати, що відповідно до статті 21 Закону про Конституційний Суд Угорщини від 1989 року № 32 процедура розгляду конституційності вже ухвалених законодавчих актів може бути ініційована будь-якою особою. Таким чином конституційна скарга є єдиною формою звернення до Конституційного Суду Угорщини. Саме виходячи з того, що в справі "Таршашаг о Собадшагйогокерт проти Угорщини" запитувану конституційну скаргу подавав член парламенту (публічна особа) Європейський суд дійшов висновку, що дана інформація не становила відомості із захищеної приватної сфери.

З наведеного випливає висновок про те, що Європейський суд виокремлює, як протилежні, приватну сферу, яка є захищеною від безперешкодного втручання з боку необмеженого кола сторонніх осіб, і публічну сферу, доступ до якої є відкритим за винятком лише тих випадків, коли інше передбачено спеціальним законом.

Оскільки позивачем ставилось питання щодо надання йому текстів документів, авторство яких належить фізичним та юридичним особам приватного права, то його дії носять ознаки втручання у сферу приватних інтересів вказаних осіб, що прямо заборонено законом.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що запити позивача про отримання публічної інформації не містили відомостей про те, що текст запитуваних позивачем конституційних скарг має суспільний інтерес.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року по справі №440/2487/19 за позовом ОСОБА_1 до Конституційного суду України про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець