Справа № 280/1801/19
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

12 вересня 2019 року (о 18 год. 39 хв.)Справа № 280/1801/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання:Сонгулія О.В, представників позивача адвоката: Дуди С.В., Сапи А.А., представника відповідача: Принцовського Д.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління ДФС у Запорізькій області України (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; )

про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Запорізькій області), в якому позивач просить суд визнати незаконними та скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 19 грудня 2018 року №, №, №; вимогу про сплату боргу від 19.12.2018 №Ф-; рішення від 19 грудня 2018 року №.

Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з висновками проведеної контролюючим органом планової документальної перевірки. Позивач зазначає, що викладені в акті перевірки факти не відповідають дійсності, оскільки при визначенні витрат не враховано дані бухгалтерського обліку і зміст первинних документів. Крім того, безпідставним є твердження про завищення витрат у зв`язку з придбанням товарно-матеріальних цінностей, які станом на звітний період не оплачені, оскільки на підставі даного факту позивачем самостійно здійснено коригування витрат в бухгалтерському обліку шляхом коригування в бік зменшення суми витрат, що контролюючим органом залишено поза увагою. Також контролюючий орган дійшов висновку про необхідність зменшення витрат позивача на суми сплаченого до бюджету збору за спеціальне використання води у 2015-2017 роках, однак не було враховано, що вказані суми не включались позивачем до складу валових витрат. Також позивач вказує на безпідставність тверджень контролюючого органу про ненадання первинних документів, зокрема дефектувальних актів та подорожніх листів, та зазначає, що вказані документи під час перевірки були в наявності, однак фахівцями контролюючого органу не запитувались. Вважає оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень протиправними, просить їх скасувати, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 23 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження в справі, призначено підготовче засідання на 16 травня 2019 року.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.19095 від 13 травня 2019 року), у якому він висловив свою незгоду з заявленими позовними вимогами. Зазначив, що за результатами проведеної планової документальної перевірки встановлено порушення позивачем податкового законодавства при формуванні валових витрат у зв`язку з завищенням вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей (далі також ТМЦ), включенням до валових витрат вартості придбаного товару без здійснення його оплати, включенням до складу валових витрат вартості запасних частин, устаткування та обладнання, щодо яких не надано первинних документів на підтвердження використання даних товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності позивача. Крім того, встановлено безпідставне включення до складу витрат сум сплаченого до бюджету збору за спеціальне використання води у 2015-2017 роках. Такі порушення призвели до заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим занижено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі також ПДФО), військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі також ЄСВ, єдиний внесок). Крім того, господарські операції з придбання дизельного палива, використання якого в господарській діяльності документально не підтверджено, мали вплив на формування показників податкової звітності з податку на додану вартість (далі також ПДВ), що призвело до заниження грошових зобов`язань з даного податку.

Протокольною ухвалою суду від 16 травня 2019 року підготовче засідання відкладено на 05 червня 2019 року.

23 травня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив (вх.№20949), у якій зазначає про незгоду з аргументами відповідача з посиланням на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково вказує, що посадовими особами відповідача невірно проведено розрахунок відхилення витрат товарно-матеріальних цінностей та надлишково вирахувано залишки на кінець звітного періоду, оскільки згідно даних бухгалтерського обліку витрати матеріалів не були завищені, а фактично мала місце економія сировини. Крім того, відповідачем безпідставно не враховано у складі валових витрат позивача витрати на електроенергію, спожитий газ. Також зауважує, що надані до перевірки первинні документи вивчались фахівцями відповідача у вибірковому порядку, у зв`язку з чим вважає, що висновки про вчинені порушення здійснені шляхом неправильного та неповного аналізу первинних документів, перекручення регістрів бухгалтерського обліку. Крім того з посиланням на норми Податкового кодексу України вважає, що наявність належно оформлених податкових накладних з придбання дизельного палива, яке використано для заправки вантажного автомобіля, який позивач використовує у своїй господарській діяльності, надає йому право на формування податкового кредиту з ПДВ з урахуванням даних операцій.

03 червня 2019 року позивач подав уточнену відповідь на відзив (вх.22370), у якій уточнив позицію щодо факту економії сировини, виклавши детальний розрахунок співвідношення витрат сировини по калькуляції (рецептурі) готової продукції та фактично понесених витрат сировини на виробництво продукції. Зазначив, що вказані відмінності виникли у зв`язку з тим, що контролюючим органом не досліджувались первинні документи та регістри бухгалтерського обліку, що підтверджують фактичне списання сировини на виробництво товару. Також звернув увагу, що відповідачем не враховано віднесення до складу витрат вартості спожитої води, витрат з орендної плати за приміщення, вартості пакувальних матеріалів, вартості послуг з охорони приміщення, обслуговування газовикористовуючого обладнання, санітарної обробки приміщень.

Протокольною ухвалою суду від 05 червня 2019 року підготовче засідання відкладено на 13 червня 2019 року.

13 червня 2019 року відповідачем подано заперечення (вх.24312), у яких зазначено, що надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог первинні документи, зокрема, бухгалтерські довідки, дефектувальні акти та подорожні листи, до перевірки не надавались, у зв`язку з чим відповідно до норм податкового законодавства вважається, що такі документи були відсутні на час проведення перевірки.

Ухвалою суду від 13 червня 2019 року зупинено провадження у справі.

21 червня 2019 року та 23 липня 2019 року позивачем подано додаткові пояснення, у яких деталізовано викладені раніше надані аргументи, додатково зазначено, що під час процедури адміністративного оскарження дефектувальні акти та подорожні листи надавались, але не були враховані.

17 липня 2019 року та 08 липня 2019 року відповідач подав заперечення з урахуванням отриманої уточненої відповіді на відзив та додаткових пояснень, у яких висловив свою позицію, яка зводиться до аргументів, викладених у заявах по суті справи.

25 липня 2019 року провадження в справі поновлено.

Ухвалою суду від 25 липня 2019 року підготовче провадження продовжено на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 13 серпня 2019 року.

Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 10 вересня 2019 року.

В судовому засіданні 10 вересня 2019 року оголошено перерву до 12 вересня 2019 року.

В судовому засіданні 12 вересня 2019 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час судового розгляду справи по суті представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в заявах по суті справи та додаткових поясненнях, а представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Заслухавши вступне слово представників сторін, надані ними пояснення, безпосередньо дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив такі обставини.

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області 11 січня 2002 року (т.1 а.с.29). Позивач перебуває на загальній системі оподаткування, є платником ПДВ відповідно до свідоцтва від 28 січня 2002 року №65333211, основний вид господарської діяльності - КВЕД 10.72 - виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання.

У період з 08 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2018 року фахівцями ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 та з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт від 05.11.2018 №989/08-01-13-05/ (далі - Акт перевірки) (т.1 а.с.30-52).

Згідно з висновками Акту перевірки встановлено порушення позивачем податкового законодавства, а саме:

пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, підприємцем занижено чистий оподатковуваний доход за 2015 рік в сумі 43 624,74 грн, за 2016 рік в сумі 335 092,58 грн та за 2017 рік в сумі 717 131,02 грн, що призвело до заниження суми податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 196 297,00 грн, у тому числі за 2015 рік на 6 896,76 грн, за 2016 рік на 60 316,66 грн, за 2017 рік на 129 083,58 грн.

підпункту 1.4. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, підприємцем занижено чистий оподатковуваний доход за 2015 рік в сумі - 43 624,74 грн., за 2016 рік в сумі - 335 092,58 грн та за 2017 рік в сумі 717 131,02 грн, що призвело до заниження суми військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 16 437,74 грн, у тому числі за 2015 рік на 654,38 грн., за 2016 рік на 5 026,39 грн, за 2017 рік на 10 756,97 грн.

частини 1 статті 7, частини 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внаслідок не вірного визначення суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, в результаті чого занижено належного до сплати в бюджет єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок, у розмірі 22% (34,7 %), у розмірі - 183 723,68 грн, у т.ч. по періодах: за 2015 рік на суму - 39 733,59 грн, за 2016 рік на суму - 57 828,32 грн, за 2017 рік на суму - 86 161,77 грн.

пункту 198.5 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на загальну суму 10 584,00 грн, у тому числі в серпні 2017 року на суму 3250,00 грн, у вересні 2017 року на суму 3 584,00 грн, в листопаді 2017 року на суму 3750,00 грн.

На підставі висновків Акту перевірки відповідачем прийнято такі рішення:

- податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем: військовий збір на суму 20 547,18 грн, у тому числі 16 437,74 грн за основним зобов`язанням та 4 109,44 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с.53);

- податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з ПДВ на загальну суму 13 230,00 грн, у тому числі 10 584,00 грн за основним платежем та 2 646,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с.54);

- податкове повідомлення - рішення № від 19 грудня 2018 року, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з ПДФО на загальну суму 245 371,26 грн, у тому числі 196 297,00 грн за основним платежем та 49 074,26 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с.55);

- вимога про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф- від 19 грудня 2018 року на суму 183 723,68 грн (т.1 а.с.56),

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 19 грудня 2018 року на суму 32 101,92 грн (т.1 а.с.56-57).

Позивач скористався процедурою адміністративного оскарження, однак рішенням ДФС України скарга позивача залишена без задоволення, а оскаржувані рішення відповідача - без змін (т.2 а.с.40-47).

Не погоджуючись з прийнятими контролюючим органом за результатами перевірки податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою про сплату боргу (недоїмки) та рішенням про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки Акту перевірки, для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд вважає за необхідне дослідити обґрунтованість таких висновків з огляду на аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи та в поясненнях.

За змістом Акту перевірки позиція контролюючого органу базується на твердженні про те, що перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф2 (Ф4) до податкової декларації за 2015 - 2017 роки з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено: ФОП ОСОБА_1 задекларовано витрат на загальну суму 15 323 192,82 грн, у тому числі за 2015 рік у сумі 3 541 705,26 грн (витрати на придбання ТМЦ, що реалізовані на 2 895 898,32 грн, витрати на оплату праці на 592 838,59 грн, інші витрати на 52 968,35 грн), за 2016 ріку сумі 5 454 462,64 грн (витрати на придбання ТМЦ, що реалізовані на 4 786 489,86 грн, витрати на оплату праці на 648260,99 грн, інші витрати на 19 711,79 грн), за 2017 рік у сумі 6 327 024,92 грн (витрати на придбання ТМЦ, що реалізовані на 4 508 568,91 грн, витрати на оплату праці на 1 052 071,63 грн, інші витрати на 766 384,38 грн, амортизаційні відрахування на 0 грн).

В результаті перевірки встановлено завищення документально підтверджених витрат на загальну суму 1 095 848,34 грн, у тому числі за 2015 рік на 43 624,74 грн, за 2016 рік на 335 092,58 грн, за 2017 рік на 717 131,02 грн.

Так, за наслідками перевірки калькуляції (рецептури) готових виробів встановлено, що ФОП ОСОБА_1 завищено вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції, за 2015 рік на суму 6 400,13 грн, за 2016 рік на суму 71 539,29 грн, за 2017 рік на суму 93 993,34 грн.

Перевіркою також встановлено, що протягом 2016-2017 років ФОП ОСОБА_1 здійснено придбання борошна, маргарину (шортенінг універсальний), цукру, ваніліну, але оплату постачальникам за придбані ТМЦ не здійснено на загальну суму 693 266,63 грн, у тому числі у 2016 році на 147 833,33 грн., у 2017 році на 545 433,30 грн. Враховуючи, що в ході перевірки не надано документи на підтвердження оплати придбаних ТМЦ, контролюючий орган вважає, що позивачем в порушення пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України завищено витрати на придбання борошна, маргарину (шортенінг універсальний), цукру, ваніліну на загальну суму 693 266,63 грн.

Крім того, перевіркою встановлено, що позивачем включено до складу документально підтверджених витрат на придбання ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві (додаток Ф2 (Ф4) до податкової декларації про майновий стан і доходи), вартість запасних частин на устаткування та обладнання на загальну суму 227 119,11 грн, у тому числі у 2015 році на 36 392,98 грн, у 2016 році на 114 413,33 грн, у 2017 році на 76 312,80 грн. ФОП ОСОБА_1 до перевірки надані акти списання запчастин. Насамперед, перш ніж визначити, що саме підлягає ремонту та заміні, обладнання оглядають. На підставі огляду складаються відомості дефектів (дефектний акт, дефектна відомість), або документ, який ідентифікує стан обладнання, необхідність ремонтних дій та запчастин на кожне конкретне обладнання. Відомості дефектів оформляє механік (електрик чи інший компетентний фахівець). У такій відомості зазначається обсяг і характер робіт, найменування деталей, що потребують заміни. ФОП ОСОБА_1 до перевірки не надано актів дефектації, (запчастин) для використання у господарській діяльності у перевіряємому періоді. Таким чином, в порушення пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України завищено витрати на придбання запчастин на загальну суму 227 119,11 грн, у тому числі у 2015 році на 36 392,98 грн, у 2016 році на 114 413,33 грн, у 2017 році на 76 312,80 грн.

Згідно наданих документів встановлено, що до складу інших витрат було включено суму сплаченого до бюджету збору за спеціальне використання води у 2015 році в сумі 831,63 грн, у 2016 році в сумі 1306,63 грн, у 2017 році в сумі 1391,58 грн. Контролюючий орган вважає, що перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, визначений пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, не містить сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) та витрат, понесених фізичною особою - підприємцем на придбання ліцензій, інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності. Таким чином, ФОП ОСОБА_1 не має права включати до складу своїх витрат суму сплачених податків, зборів (крім суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) та витрат, понесених на оплату збору за спеціальне використання води, у зв`язку з чим ним завищено суму витрат у 2015 році в сумі 831,63 грн, у 2016 році в сумі 1306,63 грн, у 2017 році в сумі 1391,58 грн.

Вищезазначені розбіжності між задекларованим чистим оподатковуваним доходом за 2015 - 2017 роки та доходом, визначеним в результаті перевірки, призвели до заниження суми чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за 2015 рік на суму 43624,74 грн, за 2016 рік на суму 335092,58 грн, за 2017 рік на суму 717131,02 грн. Перевіркою правильності визначення суми ПДФО встановлено його заниження на загальну суму 196297,00 грн, у тому числі за 2015 рік на 6896,76 грн, за 2016 рік на 60316,66 грн, за 2017 рік на 129083,58 грн.

Крім того, встановлені перевіркою заниження загального та чистого оподатковуваного доходу та завищення витрат призвели до заниження належного до сплати військового збору на суму 16437,74 грн, у тому числі за 2015 року на 654,38 грн, за 2016 рік на 5026,39 грн, за 2017 рік на 10756,97 грн., а також до заниження належного до сплати ЄСВ з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, у розмірі - 183723,68 грн, у тому числі за 2015 рік на суму 39733,59 грн., за 2016 рік на суму 57828,32 грн., за 2017 рік на суму 86161,77 грн.

Крім того, перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у перевіряємому періоді здійснювалось придбання дизельного пального, однак до перевірки не надано документи щодо його використання в господарській діяльності, у зв`язку з чим неможливо встановити зв`язок використання дизельного пального з господарською діяльністю позивача, що на думку контролюючого органу призвело до порушення пункту 187.1 статті 187 та пункту 198.5 статті 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 10 584,00 грн, в т.ч. по періодах: в серпні 2017 року на 3250,00 грн, в вересні 2017 року на 3584,00 грн, в листопаді 2017 року на 3750,00 грн.

Суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України, у розділі IV якого встановлені норми щодо податку на доходи фізичних осіб (статті 162-179).

Так, відповідно до пп.162.1.1 п.162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з пунктом 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Підпунктами 164.1.1-164.1.3 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, окрім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, здійснюється за правилами, визначеними статтею 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції до 01 січня 2017 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, внесено зміни у тому числі до статті 177 Податкового кодексу України, та викладено її у такій редакції (підпункти 177.4.1 - 177.4.5):

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

177.4.5. Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Підпунктом 177.5.3 пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що для визначення об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб для фізичної особи-підприємця необхідно встановити загальний оподатковуваний дохід звітного періоду та обсяг витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності. Загальний оподатковуваний дохід звітного періоду та обсяг витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, встановлюються на підставі даних Книги обліку доходів і витрат, підтверджених первинними документами щодо походження товару та документами щодо здійснених витрат. Ці самі дані використовуються фізичною особою-підприємцем при заповненні податкової декларації про майновий стан та доходи.

З акту перевірки та наданих пояснень представниками сторін під час судового розгляду справи судом встановлено, що висновки перевірки про завищення позивачем витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, базуються на вибірковому дослідженні Книги обліку доходів і витрат позивача, договорів з постачальниками, первинних документів, банківських документів.

Судом встановлено, що під час перевірки на вимогу посадових осіб контролюючого органу позивачем надана інформація стосовно складу та структури витрат, відображених в податкових деклараціях перевіряємого періоду, калькуляція (рецептура) готових виробів, пояснення та документи стосовно обліку ТМЦ, матеріали інвентаризації ТМЦ в розрізі найменувань товару станом на 01.01.2015, 01.01.2016, 01.01.2017, 3.12.2017.

Відповідно до наданих представниками сторін пояснень та виходячи зі змісту Акту перевірки вбачається, що вартість придбаних ТМЦ, що використані у виробництві продукції, обрахована відповідачем не на підставі даних бухгалтерського обліку позивача, а на підставі показників витрат сировини за даними калькуляції (рецептури) готових виробів.

Так, за даними перевірки згідно калькуляції (рецептури) готових виробів позивачем при виробництві використано:

- у 2015 році: дріжджів пресованих 3430,15 кг (відхилення -31,57475 кг), солі 1553,8977 кг (відхилення -5,7466643 кг), маргарину 38167,03 кг (відхилення -37,6813 кг), родзинок 4512,818 кг (відхилення -176,726 кг);

- у 2016 році: борошна 315436,36 кг (відхилення -5760,19 кг), цукру 74984,38 кг (відхилення -882,06 кг), дріжджів пресованих 4756,80 кг (відхилення -55,39 кг), солі 2258,74 кг (відхилення -37,01 кг), олії 3535,12 кг (відхилення -62,76 кг), маргарину 53489,51 кг (відхилення -762,58 кг), ваніліну 430,85 кг (відхилення -2,60 кг), родзинок 6471,36 кг (відхилення -416,62 кг);

- у 2017 році борошна 356480,94 кг (відхилення -178,96 кг), цукру 59863,77 кг (відхилення -293,44 кг), солі 2458,87 кг (відхилення -30,16 кг), олії 4055,83 кг (відхилення -795,69 кг), ваніліну 448,70 кг (відхилення -2,43 кг), родзинок 10442,58 кг (відхилення -719,51 кг).

Не погоджуючись із застосованою відповідачем методикою, позивач вказує, що наведена калькуляція (рецептура) готових виробів є певним зразковим рецептом та носить умовний характер, однак не відображає обсяг фактично витраченої сировини. Зазначає, що у перевіряємий період виробництво здійснювалось в режимі економії сировини, у зв`язку з чим фактичні витрати сировини на виробництво та, відповідно, списання матеріалів за даними бухгалтерського обліку, було нижчим від визначених в калькуляції (рецептурі). Зменшені витрати на виробництво зумовлюють більші залишки ТМЦ на кінець звітного періоду, однак відповідач не перевірив фактично понесені витрати на виробництво та їх відображення за даними обліку позивача.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано оборотно-сальдові відомості по paxунку 201 «Склад матеріалів», відповідно до яких за даними обліку позивача використано:

- протягом 2015 року: дріжджів хлібопекарських 3398,578 кг, солі 1548,151 кг, маргарину 38139,355 кг, родзинок 4336,092 кг (т.2 а.с.51);

- протягом 2016 року: борошна пшеничного 303631,162 кг, борошна кукурудзяного 1295,011 кг (під час перевірки не виокремлювалось), цукру 74102,324 кг, солі 2221,737 кг, дріжджів пресованих 4701,408 кг, олії 3472,36 кг, маргарину 52726,936 кг, ваніліну 428,251 кг, родзинок 6054,747 кг (т.2 а.с.52);

- протягом 2017 року : борошна пшеничного в/г 352400,116 кг, борошна кукурудзяного 901,864 кг (під час перевірки не виокремлювалось), борошна пшеничного 1г кг 3000 (під час перевірки не виокремлювалось), цукру 59570,328 кг, солі 2428,704 кг, олії 3260,134 кг, 446,267 кг, родзинок 9723,064 кг (т.2 а.с.53).

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 11 та 12 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99 № 318, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за № 27/4248, собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві.

Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством.

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

Суд звертає увагу, що калькуляція (рецептура) готового виробу не є тотожною калькуляції собівартості продукції. Крім того, відповідно до вищенаведених норм, з урахуванням положень статті 177 Податкового кодексу України, витрати на виробництво продукції для цілей визначення чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця мають визначатись на підставі даних обліку платника податків щодо фактично понесених витрат, підтверджених первинними документами.

Як свідчать надані позивачем докази, за даними бухгалтерського обліку позивачем при виробництві продукції фактично використано менше сировини, ніж визначено контролюючим органом за результатами самостійного обрахунку. При цьому, відповідачем не наведено жодних пояснень з приводу невідповідності обсягу витрат виробництва, обрахованих контролюючим органом, даним бухгалтерського обліку позивача.

Враховуючи, що при визначенні фактичних витрат виробництва відповідачем не досліджувались ані показники бухгалтерського обліку позивача, ані первинні документи, суд вважає, що висновок контролюючого органу про завищення позивачем витрат виробництва є безпідставним.

Щодо віднесення до складу витрат господарської діяльності витрат на придбання ТМЦ, які не були оплачені, суд зазначає таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивач придбавав борошно, маргарин (шортерінг універсальний), цукор та ванілін у контрагентів ТОВ «Агропродукт 2011», ТОВ «Талисман Лтд», ТОВ «ЮЛОН», ПП «Мелагробізнес», ТОВ «Бакалія Запоріжжя», ТОВ «Ванілін», ТОВ «ЗОТС».

Перевіркою встановлено, що за даними господарськими операціями позивачем не оплачений придбаний товар на загальну суму 693266,63 грн., у зв`язку з чим позивач не набув права на віднесення витрат на придбання даного товару до складу витрат господарської діяльності відповідного періоду.

Позивач не заперечує наявність факту не сплати за придбані ТМЦ на загальну суму 693266,63 грн. На підтвердження відображення даного факту в бухгалтерському обліку позивач надав оборотно-сальдові відомості по рахунку 631 «Контрагенти» щодо руху коштів (т.2, а.с.87-88), а також копії платіжних доручень на суму оплати (т.2 а.с.114-250, т.3 1-78) П

Разом з тим, позивач вказує, що ним самостійно проводились коригування витрат в бухгалтерському обліку, які потім приймали участь у зменшенні витрат в податковому обліку при складанні декларацій про майновий стан та доходи, шляхом здійснення розрахунку коригування в бік зменшення витрат.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано бухгалтерські довідки, відповідно до яких за 2015 рік здійснено коригування витрат по ТМЦ у зв`язку з використанням неоплачених ТМЦ на загальну суму 62082,10 грн, за 2016 рік здійснено коригування витрат по ТМЦ у зв`язку з використанням неоплачених ТМЦ на загальну суму 74057,91 грн, за 2017 рік здійснено коригування витрат по ТМЦ у зв`язку з використанням неоплачених ТМЦ на загальну суму 537743,20 грн (т.1 а.с.58-60).

Крім того, коригування показників податкової звітності на підставі даних бухгалтерського обліку також підтверджується розрахунками чистого доходу за 2015, 2016 та 2017 роки, з яких вбачається, що позивачем задекларовані витрати з урахуванням коригування на суму неоплачених ТМЦ (т.2 а.с.81-86).

Таким чином, твердження відповідача про завищення позивачем витрат у зв`язку з неоплатою за ТМЦ спростовуються наданими до матеріалів справи письмовими доказами.

Щодо включення до складу документально підтверджених витрат на придбання ТМЦ вартості запасних частин на устаткування та обладнання, суд зазначає наступне.

Під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про завищення позивачем витрат на придбання запчастин, посилаючись на те, що відсутність дефектувальних актів, які ідентифікують стан обладнання та визначають необхідність здійснення ремонту устаткування, не надає змоги встановити використання таких запчастин в господарській діяльності позивача.

Разом з тим, суд не погоджується з такими висновками контролюючого органу та зазначає, що відповідно до встановлених судом обставин позивач використовує у власній господарській діяльності виробниче обладнання та устаткування (т.1 а.с.32).

У перевіряємий період позивачем здійснювалось списання запчастин та матеріалів на ремонт виробничого обладнання та устаткування (т.5 а.с.204-206).

Позивачем надано до матеріалів справи копії дефектувальних актів, на підставі яких встановлювалась необхідність ремонту обладнання та використання матеріалів та запчастин із зазначенням назви обладнання, виду ремонтних робіт, найменування необхідних запчастин та матеріалів, їх кількості та вартості (т.1 а.с.179-250, т.2 а.с.1-12).

Суд критично оцінює твердження відповідача про відсутність у позивача дефектувальних актів на момент перевірки, оскільки до матеріалів справи не надано доказів того, що під час перевірки у позивача запитувались дефектувальні акти чи будь-які інші первинні документи, які були підставою для списання запчастин для ремонту.

Крім того суд враховує, що перевірка первинних документів позивача проводилась не суцільно, а вибірково, що відображено в Акті перевірки.

Також суд зазначає, що в процедурі адміністративного оскарження позивач заявляв про наявність у нього дефектувальних актів (т.2 а.с.42), до матеріалів справи надано докази направлення копій дефектувальних актів на адресу Державної фіскальної служби України, однак оцінка даним обставинам не надана. (т.6 а.с.42).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено використання запчастин та матеріалів для ремонту виробничого обладнання та устаткування у власній господарській діяльності, у зв`язку з чим висновки контролюючого органу про завищення позивачем витрат господарської діяльності за даних обставин є безпідставними.

Щодо включення позивачем до інших витрат суми сплаченого до бюджету збору за спеціальне використання води у 2015 році в сумі 831,63 грн, у 2016 році в сумі 1306,63 грн, у 2017 році в сумі 1391,58 грн, суд зазначає, що за змістом підпункту 177.4.3 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України в редакції до 01 січня 2017 року до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, були віднесені лише суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Однак з 01 січня 2017 року підпункт 177.4.3 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України було викладено в новій редакції, та визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Отже, починаючи з 01 січня 2017 року позивач отримав право на віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, сум сплаченого збору за спеціальне використання води.

Разом з тим, відповідно до розрахунку чистого доходу за 2015, 2016 та 2017 роки судом встановлено, що суми сплаченого збору за спеціальне використання води позивачем до складу витрат відповідних періодів не включались (т.2 а.с.81-86). Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження контролюючого органу про безпідставне віднесення позивачем сум сплаченого збору за спеціальне використання води до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, не підтверджено належними та допустимими доказами та спростовується наданими позивачем до матеріалів справи письмовими доказами.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд зазначає, що висновки контролюючого органу про завищення позивачем документально підтверджених витрат на загальну суму 1 095 848,34 грн, у тому числі за 2015 рік на 43 624,74 грн, за 2016 рік на 335 092,58 грн, за 2017 рік на 717 131,02 грн, та, відповідно, заниження загального та чистого оподатковуваного доходу, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та були спростовані належними та допустимими доказами.

З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними твердження контролюючого органу про заниження позивачем податкового зобов`язання з ПДФО на загальну суму 196 297,00 грн, у тому числі за 2015 рік на 6896,76 грн, за 2016 рік на 60316,66 грн., за 2017 рік на 129 083,58 грн, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо заниження належного до сплати військового збору, суд зазначає, що за змістом підпункту 1.4. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Згідно з висновками Акту перевірки, заниження позивачем загального та чистого оподатковуваного доходу та завищення витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом, призвело до заниження належного до сплати військового збору на суму 16437,74 грн, у тому числі за 2015 року на 654,38 грн, за 2016 рік на 5026,39 грн, за 2017 рік на 10756,97 грн.

Враховуючи попередні висновки суду про безпідставність тверджень контролюючого органу стосовно завищення позивачем документально підтверджених витрат на загальну суму 1 095 848,34 грн, у тому числі за 2015 рік на 43 624,74 грн, за 2016 рік на 335 092,58 грн, за 2017 рік на 717 131,02 грн, та, відповідно, заниження загального та чистого оподатковуваного доходу, суд зазначає, що підстави для визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору відсутні.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Щодо заниження належного до сплати єдиного внеску, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Аналізуючи наведені норми можна дійти висновку, що базою нарахування єдиного внеску для фізичної особи-підприємця, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, розрахований у відповідності до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України.

Згідно з висновками Акту перевірки, заниження позивачем загального та чистого оподатковуваного доходу та завищення витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом, призвело до заниження належного до сплати єдиного внеску з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, у розмірі - 183723,68 грн, у тому числі за 2015 рік на суму 39733,59 грн., за 2016 рік на суму 57828,32 грн., за 2017 рік на суму 86161,77 грн.

Враховуючи попередні висновки суду про безпідставність тверджень контролюючого органу стосовно завищення позивачем документально підтверджених витрат на загальну суму 1 095 848,34 грн, у тому числі за 2015 рік на 43 624,74 грн, за 2016 рік на 335 092,58 грн, за 2017 рік на 717 131,02 грн, та, відповідно, заниження загального та чистого оподатковуваного доходу, суд зазначає про відсутність підстав для визначення позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску.

Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 19 грудня 2018 року та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19 грудня 2018 року № є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Щодо безпідставного формування показників податкової звітності з податку на додану вартість суд зазначає, що відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов`язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах:

придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання;

придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з висновками Акту перевірки контролюючим органом встановлено, що позивач придбавав дизельне пальне, однак до перевірки не надано документи щодо його використання в господарській діяльності, а саме, подорожні листи, у зв`язку з чим неможливо встановити використання дизельного пального у господарській діяльності позивача, що на думку контролюючого органу призвело до порушення пункту 187.1 статті 187 та пункту 198.5 статті 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 10 584,00 грн, в т.ч. по періодах: в серпні 2017 року на 3250,00 грн, в вересні 2017 року на 3584,00 грн, в листопаді 2017 року на 3750,00 грн.

Разом з тим, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача та зазначає, що перевіркою встановлено та позивачем підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 у своїй господарській діяльності використовує легкові автомобілі Skoda Octavia, BАЗ 21140, вантажні автомобілі Mersedes 914, Renault Kangoo, MAN 8153 (т.1 а.с.31).

Відповідно до договорів поставки, укладених позивачем з ТОВ «Агропродукт 2011», ТОВ «Агропродукт», ПП «Гофро-Трейд», ТОВ «Торговий дім «ЛЄКО», ПП «Форспрофіт», ПП «Колега», ТОВ «Торгово Дистрибуційна Компанія», ПП «Марит Плюс», ТОА «Ласка-Кіровоград», ТОВ «Ларєв», ПП «Дніпровські ласощі», ТОВ «Дельта продукт», постачання продукції здійснюється транспортом позивача (т.1 а.с.61-86), що свідчить про використання позивачем у власній господарській діяльності транспортних засобів для перевезення вантажу.

Наданими копіями товарно-транспортних накладних та подорожніх листів підтверджується регулярне використання позивачем вантажного транспорту для перевезення придбаних та реалізованих товарів, а також рух пального (т.1 а.с.88-178).

Суд не приймає твердження відповідача про відсутність у позивача подорожніх листів на момент перевірки, оскільки перевірка первинних документів позивача проводилась не суцільно, а вибірково, що відображено в Акті перевірки, а до матеріалів справи не надано доказів того, що під час перевірки контролюючий орган запитував подорожні листи у позивача.

Також суд зазначає, що позивачем надано докази направлення на адресу Державної фіскальної служби України копій подорожніх листів в процедурі адміністративного оскарження. (т.6 а.с.42).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено використання дизельного пального у господарській діяльності, а висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 187.1 статті 187 та пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України є помилковим.

З урахуванням наведеного податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року підлягає скасуванню, по позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Стосовно наведених позивачем аргументів щодо неврахування відповідачем у складі витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом, також витрат на електроенергію, спожитий газ, воду, витрат з орендної плати за приміщення, вартості пакувальних матеріалів, вартості послуг з охорони приміщення, обслуговування газовикористовуючого обладнання, санітарної обробки приміщень, суд зазначає, що відповідно до висновків Акту перевірки порушень з даного питання не встановлено, у зв`язку з чим вказані обставини не мали впливу на оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими письмовими доказами, є обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір в розмірі 4 949,74 грн.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 4 949,74 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19 грудня 2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 19 грудня 2018 року, винесену Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19 грудня 2018 року №, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь Фізичної особи-підпиємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 949,74 грн. (чотири тисячі дев`ятсот сорок дев`ять грн. 74 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління ДФС у Запорізькій області, місцезнаходження: 69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; .

Повне судове рішення складено 02.10.2019.

Суддя М.О. Семененко