Справа № 740/4215/19
Суддя: Пантелієнко В. Г.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/4215/19
Провадження № 2-а/740/59/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі головуючої судді Пантелієнко В.Г.,

за участі секретаря Філоненко О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора поліції роти № 1 батальйону патрульної поліції в місті Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Захарець Олени Олександрівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування постанови ЕАБ № 1438441 від 20.08.2019 року про накладення на нього стягнення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, у виді 510 гривень штрафу за порушення п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, мотивуючи тим, що 20 серпня 2019 року він на автомобілі SKODA FABIA з н.з. НОМЕР_1 стояв біля аеропорту «Бориспіль» та очікував знайомого. До нього підійшли працівники поліції та під час перевірки документів встановили, що його посвідчення водія, видане в Азербайджані не відповідає міжнародним нормам. На підставі чого було винесено постанову про притягнення його до відповідальності за порушення ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом. Позивач вважає дану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки наступного, після складення оскаржувальної постанови дня, він звернувся до сервісного центру МВС № 8042, де йому пояснили, що його посвідчення дійсне відповідає всім вимогам і він має право на підставі даного документу керувати транспортним засобом на території України. Враховуючи, що відсутні докази наявності у діях позивача ознак порушення правил дорожнього руху, просить оскаржувану постанову скасувати, оскільки вона винесена без повного з`ясування всіх обставин справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву у якій просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачем по справі було надано відзив, відповідно до якого позовні вимоги не визнав, як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Вказавши, що 20 серпня 2019 року автомобіль позивача було припарковано в зоні дії дорожнього знаку «Зупинка заборонена» і під час складання постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП було встановлено, що належне йому посвідчення водія видано в Азербайджані і не відповідає міжнародним вимогам, передбаченим Міжнародною конвенцією про дорожній рух 1968 року, оскільки записи в ньому виконані не латинськими літерами, а отже він не має права керувати транспортним засобом на території України. Крім того посилання позивача на те, що він переїхав на постійне місце проживання до України, має відповідну посвідку і у відповідності до постанови Кабінету міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» не повинен обмінювати своє посвідчення на українське чи міжнародного зразку не відповідає дійсності, оскільки дана умова поширюються лише на посвідчення водія, що відповідають міжнародним нормам, записи в якому виконані чи продубльовані латинськими літерами. Також в даній постанові зазначено, що якщо особа переїжджає на постійне місце проживання до України, то її посвідчення водія дійсне 60 днів з моменту видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання, після цього підлягає заміні. Посвідка на тимчасове проживання, яку надав для перевірки ОСОБА_2 , датована 10 січня 2019 року, а отже 60-денний строк дії його посвідчення водія сплинув. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу у його відсутність.

Врахувавши відзив, дослідивши письмові та відеодокази, що є в матеріалах справи та додані до відзиву, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до копії постанови про адміністративне правопорушення, яка міститься на а.с. 6 позивач притягнутий до відповідальності з накладенням штрафу у сумі 510 гривень за порушення вимог п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, яким зобов`язано водія мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями).

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 287 КУпАП право на оскарження постанови має особа, щодо якої її винесено.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ч.2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Пунктом 2.1 а ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Статтею 126 ч. 2 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідачем до суду подано відзив з аргументуванням заперечення позовних вимог та відеозапис, відповідно до якого вбачається, що відповідачем під час складання постанови про притягнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП було встановлено, що належне йому посвідчення водія не відповідає міжнародним вимогам, передбаченим Міжнародною конвенцією про дорожній рух 1968 року, оскільки записи в ньому виконані не латинськими літерами. Дане твердження на момент складення оскаржуваної постанови позивач не оскаржував, оскільки він вважав, що його посвідчення відповідає необхідним вимогам. Йому було роз`яснено про можливості його заміни та порядок звернення до сервісного центру МВС України.

Позивач зазначає, що 21 серпня 2019 року він звернувся до сервісного центру МВС № 8042,де йому пояснили, що його посвідчення водія відповідає міжнародному зразку і дійсне на території України. Але жодного письмового доказу на підтвердження даного факту ОСОБА_3 не надано.

Відповідно до п. 30 Постанови Кабінету міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Як вбачається з ст. 43 Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, положення якої вступили в силу з 29 березня 2011 року, кожен водій зобов`язаний при собі мати посвідчення водія, при чому держави-учасниці конвенції домовились, що будуть визнавати будь-яке національне посвідчення водія, яке відповідає вимогам додатку № 6 даної Конвенції. Відповідно до пункту 6 даного додатку всі записи, наявні в даному посвідченні мають бути зазначеними літерами латинського алфавіту. У випадку використання інших літер дані записи повинні бути піддані транслітерації літерами латинського алфавіту.

На а.с. 7 мається копія посвідчення водія, яке позивач ідентифікує як належне йому, але всі записи у даному документі зроблені національною мовою країни, що його видала, відсутнє дублювання латинськими літерами.

Крім того у своєму відзиві відповідач зазначає, що ОСОБА_4 , отримавши посвідку про тимчасове місце проживання повинен був у 60-денний термін замінити його.

Дане твердження суд не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з п. 30 Постанови Кабінету міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів. В даній нормі зазначена вимога про заміну посвідчення у випадку постійного проживання, а позивач має посвідку на тимчасове проживання(а.с.8), дані терміни у тлумаченні ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не є тотожними, адже означають різний правовий статус іноземців і мають різний строк дії.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, оскільки відповідачем доведено факт порушення ПДР, а саме не відповідність посвідчення водія ОСОБА_1 міжнародним нормам, суд вважає доводи позивача такими, що не заслуговують на увагу, а отже позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 245, 246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування постанови серії ЕАБ № 1438441 від 20.08.2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду В.Г. Пантелієнко