Справа № 440/1067/19
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 р. Справа № 440/1067/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.06.2019, суддя А.Б. Головко, АДРЕСА_2 , повний текст складено 21.06.19 по справі № 440/1067/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 85-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що спірне рішення прийнято відповідачем протиправно, оскільки перевірка наданої заявником інформації проводилась поверхово, ситуація у країні його походження належним чином не вивчалась.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є необґрунтованим і підлягає скасуванню. Вказує , що відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив п. 6.1 Правил, п. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням принципів, вказаних у ч. 2 ст.2 КАС України, суд першої інстанції не дав правової оцінки наданим доказам та порушив ст. 8 КАС України. Вищевказане свідчить, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування судового рішення. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду 11.06.2019 р. та прийняти нове, яким позов задовольнити.

ДМС України подала до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає, що суд першої інстанції ухвалив у справі правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального права застосовані ним правильно, а обставини спірних правовідносин з`ясовано повно та всебічно.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги позивача підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Шараб, провінція Таіз, Республіка Ємен; громадянство: Республіка Ємен; країна постійного проживання: Республіка Ємен; національність: араб; мова: арабська; віросповідання: мусульманин-суніт; сімейний стан: одружений з громадянкою України за законами Шаріату.

30.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 85-19 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ємену ОСОБА_1 .

Позивач не погодився із вказаним рішенням та оскаржив його до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час виконання своїх повноважень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України 2Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої довіри.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Шараб, провінція Таіз, Республіка Ємен; громадянство: Республіка Ємен; країна постійного проживання: Республіка Ємен; національність: араб; мова: арабська; віросповідання: мусульманин-суніт; сімейний стан: одружений з громадянкою України за законами Шаріату.

Заявник закінчив середню школу м. Таіз. Після закінчення школи приїхав в Україну на навчання. Навчався заявник в Українській медичній стоматологічній академії м. Полтава з 2015 року по 2016 рік. Навчання не закінчив, тому що був відрахований за невиконання навчального плану.

Влітку 2016 року ОСОБА_1 виїжджав до родини в Ємен. На момент звернення до міграційної служби (30.10.2018) заявник знаходився в Україні нелегально, порушивши терміни виїзду з країни після прийняття 10.02.2017 рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні.

До своєї заяви ОСОБА_1 не надав документа, який би посвідчував його особу. З його слів паспорт для виїзду за кордон був ним втрачений в грудні 2016 року. Дій щодо поновлення документа заявником здійснено не було, посилаючись на відсутність грошей та необхідність виїзду за кордон.

В армії Ємену заявник не служив, військовозобов`язаний.

Заявник стверджує, що він боїться повертатися до Ємену через військові дії, які ведуться в його країні, та складну економічну ситуацію в ній. Заявник також зазначив, що він не бажає служити в армії Ємену.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і б: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані".

Військовий конфлікт, який почався в 2014 році, як міжконфесійне протистояння повстанців шиїтського руху "Ансаруллах", яким допомагає Іран, і очолюваної саудитами сунітської коаліції, яка підтримує діючий уряд Ємену, продовжується і на даний час.

Таким чином, інформація по країні походження вказує на те, що на даний момент в країні крім громадянської війни тліє етнічна та політична напруга (ІНФОРМАЦІЯ_9 - дата доступу 08.11.2018 ; ІНФОРМАЦІЯ_10 - дата доступу 29.11.2018).

Заявник вказує, що якщо він повернеться до Ємену, то буде призваний на службу в армію, яка на сьогоднішній день є обов`язковою.

Інформація по країні походження вказує наступне щодо служби в армії: "Сложно дать точную формулировку, что сегодня представляет собой йеменская армия. Большая часть армии сегодня это люди из южного сопротивления, присоединившиеся к армии после призыва президента Йемена ОСОБА_5 . В освобожденных районах на севере большинство в правительственных войсках составляют военные из бывшей йеменской армии. Также присутствует молодежь из отрядов сопротивления, возникших в этих провинциях, и члены ряда оппозиционных мятежникам-хуситам политических партий. Сколько человек сегодня служит в йеменской армии, никто не сможет назвать точного количества, так как большая часть этои армии - добровольцы из сопротивления, присоединяющиеся к вооруженным силам в самые нужные моменты" - з інтерв`ю заступника міністра оборони Ємену генерал- майора ОСОБА_1 кореспонденту РІА Новини в Каїрі від 16.08.2018. ІНФОРМАЦІЯ_11 - дата доступу 21.11.2018.

Тобто, можна припустити, що якщо заявник добровільно не вступить до лав ополчення, його не змусять служити в урядовій армії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження заявника про те, що в умовах конфлікту його можуть призвати до участі у збройному конфлікті не підтверджено.

Що стосується факту одруження ОСОБА_1 на громадянці України, то шлюб за законами Шаріату є одруженням за релігійними законами і традиціями мусульманства, і не є офіційно визнаним шлюбом.

Дія статті 8 Європейської конвенції з прав людини (право на повагу сімейного життя) також передбачає, що слово "сім`я" природним чином включає в себе відношення, яке випливає від законного та справжнього шлюбу.

Враховуючи відсутність у пари дітей, а також зареєстрованого шлюбу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані відносини не можна характеризувати як сімейні.

Стосовно небажання заявника проходити військову службу в армії Керівництво УВК ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця у п.167 зазначає, що: "в странах, где военная служба обязательна, факт уклонения от этои обязанности или неподчинения зачастую является нарушением, карающимся по закону. Наказания варьируются в зависимости от страны, и обычно их применение не рассматривается как форма преследования. Опасения преследований или наказания за уклонение от призыва сами по себе не являются по определению обоснонанными опасениями быть жертвой преследований. Само собой разумеется, что лицо не является беженцем, если единственной причиной уклонения от призыва является его отвращение к службе или страх участвовать в бою. Однако в некоторых случаях необходимость нести военную службу может быть единственной причиной для подачи ходатаиства о предоставлении статуса беженца, например, если лицо может доказать, что несение военной службы требует его участия в военных действиях, противоречащих его политическим, религиозным или моральным убеждениям или обоснованным соображениям совести".

ІНФОРМАЦІЯ_12 - дата доступу 03.12.2018.

Як було зазначено вище, факт того, що заявник буде змушений проходити обов`язкову військову службу доведений не був.

З матеріалів справи також встановлено, що позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій.

Як свідчить інформація по країні походження, збройний конфлікт наражає цивільне населення на ризик зазнати шкоду у формі вбивства, поранення або іншої серйозної шкоди. Втім треба враховувати те, що фактично громадянська війна в Ємені ніколи не припинялася. Але слід зауважити, що ситуація в країні не є такою, що надає безумовних підстав для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, на сьогодні бойові дії в країні ведуться в основному в прибережній зоні і вздовж траси Сана - Ходейда. ( ІНФОРМАЦІЯ_13) - дата доступу 04.12.2018).

Тобто, провінція Таіз, в якій проживає родина позивача, не відноситься до територій, які охоплені бойовими діями.

Той факт, що позивач виїжджав з Ємену в період значного загострення конфлікту (кінець жовтня 2015 року), а також мав змогу в розпалі військових дій (липень-серпень 2016 року) потрапити додому, а потім знов виїхати до України, свідчить про те, що позивач не відчував реального ризику серйозної та індивідуальної загрози своєму життю.

ОСОБА_1 не доведено достовірності своїх тверджень і фактів, на яких ґрунтується його заява. Не визначено індивідуального, реального ризику жорстокого поводження в разі повернення його до Ємену .

До адміністративної або кримінальної відповідальності заявник не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання з цих приводів, відсутня.

Стосовно своєї родини ОСОБА_1 також не навів жодних фактів переслідування або поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також не надано матеріалів або інформації, яка б свідчила про загрозу життю, безпеці чи свободі інших цивільних осіб, зокрема, серед його друзів або знайомих.

Треба також зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На основі вищенаведеного можна зробити висновок, що позивач не може розглядатися як особа, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Виходячи зі змісту статті 10 зазначеного Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України підтримано висновок УДМС та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час прийняття негативного рішення за заявою шукача захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним органом ДМС України готується висновок, у якому зазначаються фактичні та юридичні підставі для прийняття такого рішення. Причиною відмови, в свою чергу, є сукупність фактичних обставин справи (елементів заяви), які досліджуються та аналізуються уповноваженою посадовою особою під час формування правової позиції по справі. Водночас, юридична частина висновку містить вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті заяви. Як наслідок, лише відповідна юридична підстава вказується у рішенні суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами розгляду заяви шукача захисту та у повідомленні про прийняте рішення.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб`єкт владних повноважень правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17.

Що стосується посилань апелянта на загрозу його життю та безпеці у країні громадської належності, колегія суддів зауважує, що серед тверджень, які надав ОСОБА_1 , він не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження. До виїзду із країни він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів.

Таким чином, хоча позивач і має побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Ємену через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не пов`язаний із жодною із ознак перерахованих у визначенні статусу біженця.

Тобто, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем, не має підстав для визнання біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, є обґрунтованим, тобто прийнято з урахуванням всіх обставин, які мали значення для прийняття цього рішення.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 по справі № 440/1067/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.< Звіт >

Головуючий суддя В.В. Катунов
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко
Постанова складена в повному обсязі 07.10.19.