Справа № 823/1652/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2019 року

Київ

справа №823/1652/16

провадження №К/9901/33725/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Гаврилюка В. О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: Ісаєнко Ю. А. (головуючий), Губської Л. В., Федотова І. В.

І. Суть спору

1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області (надалі також Христинівська РДА, відповідач), у якому просив:

1.1. зобов`язати Христинівську РДА змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Христинівської РДА в розпорядженні від 29 вересня 2016 року № 105-к та в трудовій книжці шляхом викладення формулювання в новій редакції: «згідно з положеннями частини 3 статті 10, пункту 3 частини першої статті 39 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статті 83 Закону України "Про Державну службу", статті 24 Закону України "Про відпустки", п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи)»;

1.2. зобов`язати Христинівську РДА виплатити ОСОБА_1. вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП).

2. Позов обґрунтований таким.

2.1. Розпорядженням Христинівської РДА від 29 вересня 2016 року позивача звільнено з посади першого заступника голови Христинівської РДА з 30 вересня 2016 року та припинено повноваження державного службовця, згідно з положенням частини третьої статті 10, пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 83 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки».

2.2. На думку позивача, відповідач допустив неповну юридичну кваліфікацію підставам звільнення, а саме не доповнив причини звільнення позивача пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП (припинення повноважень посадових осіб), і, як наслідок, позбавив його законного права на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП.

2.3. Окрім того, позивач звертав увагу на те, що незадовго до його звільнення, а саме 1 червня 2016 року, відповідач звільнив із посади заступника голови Христинівської РДА ОСОБА_4 (надалі - ОСОБА_4 ), та у формулюванні розпорядження по його звільненню зазначив положення Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Закон України «Про державну службу», та разом із тим - пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП, який надає ОСОБА_4 право на виплату вихідної допомоги згідно зі статтею 44 КЗпП.

2.4. Таким чином, за твердженням позивача, невідомо за якими критеріями відповідач вважає, що один державний службовець на посаді заступника голови РДА має право на отримання відповідних гарантій при звільненні - вихідної допомоги, а інший на аналогічній посаді - ні. Така поведінка відповідача, на думку позивача, є протиправною та дискримінаційною по відношенню до позивача, грубо порушує основоположні конституційні права і гарантії.

3. Відповідач позов не визнав, покликаючись на відсутність правових підстав для кваліфікації звільнення позивача із займаної посади за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. Розпорядженням Христинівської РДА від 10 червня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника голови РДА в порядку переведення з посади начальника управління агропромислового розвитку райдержадміністрації. Підставою для винесення вказаного розпорядження послугували заява позивача від та погодження голови Черкаської обласної державної адміністрації від 3 червня 2013 року № 01/01-48/3507.

5. Розпорядженням Христинівської РДА від 29 квітня 2016 року № 49-к, на підставі статті 8 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 33 Закону України «Про державну службу», пункту 15 Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначених на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 298, на підставі розпорядження Президента України від 19 квітня 2016 року № 186/2016-рп «Про призначення ОСОБА_5 головою Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області» ОСОБА_5 приступила з 29 квітня 2016 року до роботи на посаді голови Христинівської РДА з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

6. 4 травня 2016 року ОСОБА_1 подав голові Христинівської РДА заяву про припинення своїх повноважень першого заступника голови цієї адміністрації та просив розглянути можливість продовження його повноважень першого заступника голови районної державної адміністрації.

7. Розпорядженням Христинівської РДА від 29 вересня 2016 року № 105-к, на підставі частини третьої статті 10, пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 83 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки» з 30 вересня 2016 року припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено його з посади першого заступника голови Христинівської РДА у зв`язку з припиненням повноважень; виплачено йому грошову компенсацію за 29 календарних днів невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки. Підставою для видання розпорядження зазначені: заява ОСОБА_1 від 4 травня 2016 року, розпорядження Президента України від 19 квітня 2016 року № 186/2016-рп «Про призначення ОСОБА_5 головою Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області», лист голови обласної державної адміністрації від 30 травня 2016 року № 01/01-47/3200.

8. Уважаючи, що не зазначення у якості підстави для звільнення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП є незаконним і дискримінаційним, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

9. Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 29 листопада 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовив.

10. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства під час звільнення позивача та формулювання підстав для його звільнення.

11. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у позивача в спірних правовідносинах відсутнє право на отримання вихідної допомоги в установленому статтею 44 КЗпП розмірі, внаслідок чого посилання позивача на дискримінацію по відношенню до нього як державного службовця є помилковим.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

12. Позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , з-поміж іншого, звертає увагу на неповноту судового розгляду та зазначає, що висновок суду про те, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги в установленому статтею 44 КЗпП розмірі, не впливає на наявність чи відсутність факту допущення відносно нього дискримінації.

14. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог.

V. Оцінка Верховного Суду

15. Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) в редакції, яка діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

16. З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

17. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

18. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності надання оцінки аргументам учасників справи, які мають значення для розгляду справи в суді.

19. Серед іншого, у пункті 25 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, ЄСПЛ зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалася, зокрема, на положення статті 46 Конституції, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. Не у компетенції Суду вирішувати, який шлях міг би бути найадекватнішим для національних судів при розгляді цього аргументу. Однак, на думку Суду, національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Відповідно, було порушення цього положення.

20. Крім того, як зазначено у Висновку Консультативної ради європейських суддів від 18 грудня 2008 року № 11 (2008) до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, якість судового рішення залежить, головним чином, від якості його обґрунтування, при цьому викладення підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але є насамперед гарантією проти свавілля, оскільки, по-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати доводи, що становлять основу рішення та забезпечують його правомірність; по-друге, дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система. Підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими та давати можливість читачеві прослідкувати логіку міркувань, що призвели до ухвалення суддею рішення. До того ж, обґрунтування повинно засвідчувати дотримання суддею принципів, проголошених Європейським судом з прав людини (а саме додержання прав сторони захисту та права на справедливий суд). Крім того, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти встановленню юридичної визначеності, адже вона гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи.

21. Суди першої й апеляційної інстанцій викладеного дотримались не у повній мірі.

22. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

23. Згідно з частинами першою, другою статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

24. Частинами першою, другої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» обумовлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

25. Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»:

дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

26. ЄСПЛ визначив дискримінацію як «відмінність у ставленні до осіб, які знаходяться в аналогічних або відповідним чином схожих ситуаціях», що «ґрунтується на ознаці, яку можна ідентифікувати» (Рішення ЄСПЛ у справі «Карсон та інші проти Сполученого Королівства» (Carson and Others v. UK) [Велика палата] (№ 42184/05), 16 березня 2010 року, пункт 61. Див. також рішення ЄСПЛ у справі «Д. Г. та інші проти Чеської Республіки» (D.H. and Others v. the Czech Republic) [Велика палата] (№ 57325/00), 13 листопада 2007 року, пункт 175, і справі «Бьорден проти Сполученого Королівства» (Burden v. UK) [Велика палата] (№ 13378/05), 29 квітня 2008 року, пункт 60).

27. Як уже зазначено, однією з підстав позову ОСОБА_1 є дискримінаційне (у порівнянні з іншою особою) незастосування до підстав його звільнення з посади пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП, що мало наслідком позбавлення права на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 вказаного Кодексу.

28. Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції надав поверхневу оцінку одному з центральних аргументів позову та не обґрунтував своєї позиції із вищезгаданого питання з посиланням на норми матеріального права й у розумінні правових наслідків відповідних аргументів для розгляду цього спору.

29. Своєю чергою, апеляційний суд взагалі проігнорував указані твердження позивача, що мало наслідком неналежну перевірку в установленому процесуальним законом порядку рішення суду першої інстанції на предмет правильності застосування останнім норм матеріального права та дотримання ним норм процесуального права в аспекті доводів позивача щодо прояву стосовно нього дискримінації з боку суб`єкта владних повноважень.

30. У той же час суд касаційної інстанції у силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

VІ. Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

31. Зважаючи на викладене та приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення Київського апеляційного адміністративного суду - скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

32. Суд під час нового розгляду повинен ретельно дослідити спірні правовідносини із урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

VІІ. Судові витрати

33. Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.

Керуючись статтями 3, 260, 341, 344, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі № 823/1652/16 скасувати, а справу направити до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий судовий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич