Справа № 500/1224/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/9366/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Тернопільській області) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року (ухвалене в м. Тернопіль судом під головуванням судді Чепенюк О.В. в порядку спрощеного позовного провадження, дата складення повного тексту рішення суду - 02.08.2019) у справі № 500/1224/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Тернопільській області) про визнання протиправними дії та скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в з позовною заявою, якою просить визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-50934-54 та її скасувати в сумі 9267,06 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 14.05.2019 № Ф-50934-54 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 9267,06 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 384,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить в задоволеній частині позовних вимог скасувати оскаржуване рішення суду та винести постанову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом при постановленні рішення не надано належної оцінки представленим податковим органом доказам, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Основними доводами апеляційної скарги є те, що на момент винесення податковим органом оскаржуваної вимоги про сплату боргу позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, факт неотримання ним доходів у звітному періоді не є підставою для звільнення від сплати єдиного внеску. Позивач отримує пенсію за вислугу років згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ" №2262-XII, а не пенсію за віком і лише при внесенні змін до статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI з 01.01.2018 набув право звільнення від сплати єдиного внеску з лютого місяці як особа, яка досягла пенсійного віку. При тому відповідач вважає, що січень 2018 року відноситься до базового звітного періоду, за який сплачується єдиний внесок, оскільки Законом №2464-VI не передбачений пропорційний розрахунок бази нарахування ЄСВ для даної категорії платників. За наведених підстав ОСОБА_1 за період 2017 року та січень 2018 року зобов`язаний був визначити базу нарахування єдиного внеску у відповідності до вимог Закону №2464-VІ у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску та сплатити його у строки, визначені цим Законом.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу у встановлені судом строки не подав.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Головне управління ДПС у Тернопільській області подало до апеляційного суду клопотання про заміну сторони у справі її правонаступником, а саме Головне управління ДФС у Тернопільській області на правонаступника Головне управління ДПС у Тернопільській області. Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" постановлено реорганізувати територіальні органи Державної фіскальної служби України шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби згідно відповідного переліку. У відповідності до вимог ст. 52 КАС України та поданих скаржником документів, які підтверджують обставини реорганізації Головного управління ДФС у Тернопільській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Тернопільській області, колегія суддів приходить до висновку про задоволення клопотання про заміну сторони у справі її правонаступником- Головним управлінням ДПС у Тернопільській області.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13,15) з 10.04.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець, з 28.05.2004 взятий на облік як платник єдиного внеску, 23.05.2019 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.06.2019 (а.с.40-43).

З 28.04.2000 ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що підтверджується копіями: пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 24.05.2019 № 559 (а.с.12,15).

25.11.2012 ОСОБА_1 досяг 60 років, чим набув право на призначення пенсії за віком, встановлене статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в редакції від 30.10.2012.

За даними зворотного боку інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 станом на 30.04.2018 загальна заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 9267,06 грн, що виникла за 2017 рік та січень 2018 року (а.с.39).

14.05.2019 ГУ ДФС у Тернопільській області сформовано та направлено позивачу вимогу № Ф-50934-54 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 9267,06 грн (а.с.10).

Не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) та діями щодо її винесення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що коли фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію за вислугу років, то така особа має право на звільнення від сплати єдиного внеску, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком. Суд врахував, що 25.11.2012 позивач досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (60 років), до періоду, у якому була нарахована йому недоїмка, то не втратив право на пенсію за віком, а лише скористався правом вибору виду отримуваної пенсії. Не подавши після 25.11.2012 заяву про добровільну сплату єдиного внеску, позивач не повинен сплачувати єдиний. Тому суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визнавши протиправною та скасувавши оскаржувану вимогу.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача, які полягають у винесенні спірної вимоги, яка є предметом судового розгляду у цій справі, суд відмовив у її задоволенні, оскільки здійсненні відповідачем дії являють собою процес реалізації наданих йому, як суб`єкту владних повноважень, законом функцій і в цій справі правові наслідки для позивача виникли на підставі оскаржуваної вимоги ГУ ДФС у Тернопільській області від 14.05.2019 № Ф-50934-54 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску, щодо якої суд вже надав правову оцінку.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ, який набрав чинності з 01.01.2011 (далі - Закон №2464-VІ), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року № 449 (далі - Інструкція №449), Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року №435 (далі - Порядок №435).

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464- VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Стаття 3 Закону №2464- VІ визначає, що збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464- VІ встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону №2464- VІ облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абзац другий частини першої статті 5 Закону №2464- VІ).

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою (абзац сьомий частини першої статті 5 Закону №2464- VІ).

Згідно з пунктами 1, 4 ч.2 ст. 6 Закону № 2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Згідно ст.2. розділу 3 Порядку №435 фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми "початкова".

Отже, фізичні особи - підприємці як платники єдиного внеску, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати з цього приводу до органу доходів і зборів звітність.

За змістом частини 4 статті 25 Закону №2464- VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Таким чином, платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, а у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску.

Судом встановлено, що вимога ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-50934-54 отримана ОСОБА_1 23 травня 2019 року і така обставина не спростовується відповідачем. Позовна заява про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-50934-54 подана до суду 29 травня 2019 року, що підтверджується датою поштового штемпеля на конверті, яким подано до суду позов (а.с.19).

Відтак, позовна заява про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-50934-54 подана позивачем в межах визначеного статтею 25 Закону №2464- VІ строку.

Досліджуючи правомірність формування ГУ ДФС у Тернопільській області та направлення позивачу вимоги № Ф-50934-54 від 14.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 9267,06 грн, колегія суддів враховує таке.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ в редакції до 2017 року єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пункт 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ в редакції, що діє з 01.01.2017, із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016, єдиний внесок нараховувався для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774- VIII внесено зміни в Закон №2464-VІ , де у частині першій статті 7 пункт 2 абзацу 1 слова "за місяць, у якому отримано дохід (прибуток)" замінено словами "на місяць"; у першому реченні абзацу другого слова "має право самостійно" замінено словом "зобов`язаний".

Таким чином, враховуючи вказані зміни, платник єдиного внеску зобов`язаний визначити базу нарахування ЄСВ не менше мінімальної величини. При цьому факт неотримання доходу не впливає на мінімальну величину ЄСВ, що підлягає нарахуванню та сплаті.

Звільнення фізичних осіб-підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов передбачено частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VІ у редакції вказаної частини статті в різні роки.

Так, частина 4 ст. 4 Закону №2464-VІ, що діяла з 07.07.2011 до 2017 року, мала такий зміст: «Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII у першому реченні частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" виключено слова "які обрали спрощену систему оподаткування".

Вказана редакція ч.4 ст. 4 Закону №2464-VІ діяла протягом 2017 року.

Аналогічні за змістом положення відображені у п.4 Розділу ІІ Інструкції №449 та п.3 Розділу ІІІ Порядку №435 (у редакціях, чинних станом на 01.01.2017).

Водночас, колегією суддів встановлено, що частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI установлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, чи то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Зазначеною нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску. Єдиною вимогою є те, що ця пенсія повинна виплачуватися відповідно до закону, без будь-якої конкретизації назви закону.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 державними пенсіями є трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми та положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.

У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 3 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» перше речення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI було викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.»

В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства колегія суддів дійшла висновку про те, що якщо фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію за вислугу років, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019року по справі№ 814/779/17 вказала, що: «частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску».

Судом встановлено, що позивач 25.11.2012 досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років) у період, у якому була нарахована йому недоїмка. В цей період він не втратив право на пенсію за віком, а лише скористався правом вибору виду отримуваної пенсії. Після 25.11.2012 заяву про добровільну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивач не подавав, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, проте, що позивач не повинен сплачувати єдиний внесок у період 2017 та 2018 року.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування оскаржуваної вимоги податкового органу про сплату позивачем єдиного внеску ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст. 308, ст. 311 ст. 315, ст.316, ст. 321, ст. 322 ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Тернопільській області) залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року у справі № 500/1224/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 03 жовтня 2019 року.