Справа № 200/9667/19-а
Суддя: Череповський Є.В.
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2019 р. Справа№200/9667/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Череповський Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у поновленні державної соціальної допомоги та не погашення заборгованості з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року, зобов`язання поновити державну соціальну допомогу та погасити заборгованість з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

01.08.2019 на адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - Позивач) до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради (далі - Відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у поновленні державної соціальної допомоги та не погашення заборгованості з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року, зобов`язання поновити державну соціальну допомогу та погасити заборгованість з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року.

В обґрунтування позову Позивач зазначив, що має сина ОСОБА_2 , який є інвалідом дитинства до 18 років, та до 29.10.2014 року отримувала державну соціальну допомогу на сина у розмірі 70 % прожиткового мінімуму, для осіб, які втратили працездатність. Позивач та її син мають статус внутрішньо переміщених осіб, в зв`язку з чим вона звернулася до Відповідача з заявою про поновлення державної соціальної допомоги. Однак відповідач виплату допомоги за період з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року (до 18-річчя дитини) не відновив. Позивач вважає бездіяльність Відповідача щодо відмови у поновленні державної соціальної допомоги та непогашенню заборгованості такою, що порушує конституційні права її дитини.

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем 29.08.2019 року до суду надано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що в призначенні державної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю за заявою позивача від 10.08.2018 року відмовлено в з тим, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, з посиланням на п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365. Крім того, згідно наданого позивачем посвідчення, державна соціальна допомога на дитину інваліда віком до 18 років встановлена на термін з 11 березня 2010 року по 31 січня 2015 року, після закінчення допомога подовжена не була, медичний висновок не відповідає висновку ф. 080/о, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на зазначене, оскільки у судове засідання не прибули представники сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.08.2018 ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради із заявою про призначення допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно повідомлення ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Мінсоцполітики України» № 013-169619/п від 22.05.2019 року, ОСОБА_1 значиться як отримувач державної допомоги інвалідам.

Розпорядженням Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 28.09.2018 року в наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю відмовлено, у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, асади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю віком до 18 років визначаються Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» передбачено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Таким чином, як свідчить аналіз положень Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», припинення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства або на дітей з інвалідністю віком до 18 років можливе лише з підстав, визначених ст. 6 цього Закону.

Суд зазначає, інших підстав для зупинення виплати державної соціальної допомоги, окрім пропуску переогляду дитиною з інвалідністю, Законом № 2109-ІІІ не передбачено.

Статтею 9 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» передбачено, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства або на дітей з інвалідністю віком до 18 років призначається місцевою державною адміністрацією. Заява про призначення державної соціальної допомоги розглядається місцевою державною адміністрацією не пізніше 10 днів після надходження заяви з усіма необхідними документами.

Як встановлено судом, згідно повідомлення ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Мінсоцполітики України» № 013-169619/п від 22.05.2019 року, ОСОБА_1 значиться як отримувач державної допомоги інвалідам.

10.08.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила призначити державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю до 18 років.

Проте відповідачем за результатами розгляду заяви про призначення державної соціальної допомоги було прийнято розпорядження від 28.09.2018 року про відмову в наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Вирішуючи питання щодо законності рішення відповідача від 28.09.2018 року про відмову у наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними окупованої території.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте, реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, держава зобов`язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", не є законом, а тому цей підзаконний нормативно-правовий акт не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Суд зазначає, що Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не передбачено такої підстави припинення виплати державної допомоги, як відсутність за фактичним місцем проживання.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від особи на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами, без законних на те підстав.

Таким чином, розпорядження відповідача про відмову в наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без належної оцінки та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним, та підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини та державна соціальна допомога дітям з інвалідністю віком до 18 років за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку таке рішення відповідача, в першу чергу, порушує права дитини позивача на соціальний захист, гарантований Конституцією України та чинним законодавством України.

Доводи відповідача про закінчення строку дії посвідчення ААБ № 238248, наданого позивачем, та невідповідність медичного висновку формі ф. 080/о, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України, судом не приймаються, оскільки, відповідно до приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Як вже вище вказано, відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про призначення допомоги на дітей-інвалідів до 18 років, прийнято рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Так, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обрання належного способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання протиправним та скасування розпорядження Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 28.09.2018 року про відмову в наданні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю.

Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача поновити державну соціальну допомогу та погасити заборгованість по виплатам державної соціальної допомоги за період з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року в сумі 59146 грн. не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Крім того, розмір заборгованості з виплати державної соціальної допомоги судом не обчислюється, з огляду на виключну компетенцію органу соціального захисту та відсутність належних доказів нарахування допомоги за спірний період.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень відповідача на прийняття рішення про поновлення виплати державної соціальної допомоги або про відмову у такому поновленні, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача від 10.08.2018 року, з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача судового збору у розмірі 768,40 грн. на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради (84401, Донецька обл., м. Лиман, вул. Лесі Українки, б. 20 А, код в ) про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у поновленні державної соціальної допомоги та не погашення заборгованості з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року, зобов`язання поновити державну соціальну допомогу та погасити заборгованість з 01.10.2014 року по 01.12.2018 року задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 28.09.2018 року про відмову в наданні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.08.2018 року про призначення допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системиапеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 27 вересня 2019 року.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 жовтня 2019 року.

Суддя Є.В. Череповський