Справа № 580/689/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/689/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гаращенко В.В. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправною відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, в якій просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області викладену в листі від 30.11.2018 №4464/0/95-18, у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Демкивської сільської ради, Драбівського району, Черкаської області із земель державної власності;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Демкивської сільської ради, Драбівського району, Черкаської області із земель державної власності.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 08.11.2018 позивач звернувся із клопотання про наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Демківської сільської ради, Драбівського району, Черкаської області.

30.11.2018 листом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області №4464/0/95-18 позивачу відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання із посиланням на перебування бажаної земельної ділянки у складі земель колективної власності та відсутності погодження Демківської сільської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, зазначив, що головний державний виконавець ОСОБА_2 , як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним рішень, оскільки постанови про накладення штрафу від 02.07.2019 та 05.07.2019 в рамках виконавчого провадження №55967611 є такими, що не відповідають ст. 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", а отже, підлягають скасуванню, як протиправні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Приписи ч. 2 ст. 4 ЗК України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що земельну ділянку площею 2366,2 га рішенням Демківської сільської ради від 16.11.1995 №7-22 передано у колективну власність колективному сільськогосподарському підприємству ім. Леніна, підтвердженням чого є Державний акт на право колективної власності на землю серії ЧР №2-13.

Отже, земельна ділянка орієнтовною площею 2,00 га на яку позивач просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою про відведення їй у власність включена до 2366,2 га земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна.

Приписами ч. 1 ст. 3 та ч. 2, 3 ст. 5 ЗК України, який був чинним у 1995 році, закріплювалося, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Згідно ст. 30 Земельного кодексу України при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цьогоКодексу.

Тому, у разі якщо вищезазначені земельні ділянки були повернуті до земель державної власності і це землі сільськогосподарського призначення, розпорядження вищевказаними землями належить до компетенції територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Якщо ж земельні ділянки не були повернуті до земель державної чи комунальної власності і право власності на них підтверджується державним актом на право колективної власності на землю, розпорядження вищевказаними землями не належить до компетенції жодного органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, визначеного ст. 122 Земельного кодексу України, а землі залишаються у колективній власності.

Крім того, аналіз правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005, дає підстави стверджувати, що право власності на землю, набуте до набрання чинності новим ЗК України, включаючи колективну форму власності, яка ним не передбачена, є непорушним і вважається дійсним, доки воно не буде припинено у порядку, визначеному законодавством.

Тобто, державний акт на право колективної власності на землю серії ЧР №2-13 від 25.12.1995, який був виданий КСП ім. Леніна є підтвердженням права колективної власності на земельну ділянку до моменту повернення її до державної чи комунальної власності.

Разом з тим, жодних доказів того, що право колективної власності на землю було припинено у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не мало правових підстав для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки, у зв`язку з чим посилання відповідача на відсутність у нього повноважень щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою колективної власності є обґрунтованим.

Посилання апелянта на довідку від 29.11.2018 №272/402-18-0.32, як на підтвердження того, що вищевказана земельна ділянка відноситься до державної власності, колегія суддів оцінює критично, оскільки за змістом вказаної довідки: «Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ЧР №2-13 від 25.12.1995 вказана земельна ділянка знаходиться в землях колективної власності.»

Також колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо не встановлення судом першої інстанції факту існування або припинення КСП ім.Леніна, оскільки такі доводи позивача не стосуються предмету спору даної адміністративної справи, а тому обґрунтовано не досліджувалися судом при розгляді зазначеної адміністративної справи.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.