Справа № 360/3432/19
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3432/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області, Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2019 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (далі - відповідач № 1, УВД ФСС України в Луганській області), в якому позивач просить суд: визнати неправомірними дії відповідача щодо припинення страхових виплат у зв'язку з втратою працездатності з 01.06.2016 позивачу; зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплатити позивачу з урахуванням заборгованості, яка утворилась з 01.06.2016, страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що законних підстав для припинення виплати страхових виплат позивачу не було, а дії відповідача не відповідають вимогам закону та нормам міжнародного права, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 05.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, відстрочено сплату судового збору, визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23.08.2019 від відповідача № 1 надійшов відзив на позов (арк. спр. 27-29), в обґрунтування якого останній послався на таке. 03.10.2014 позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області (на даний час Лисичанське міське відділення) із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат.

Потерпілому ОСОБА_1 було призначено і виплачено щомісячні страхові виплати за період з 01.10.2014 по 31.05.2016, також виплачено заборгованість по раніше нарахованим, але не виплаченим сумам за період з 15.05.2014 по 30.09.2014. Виплачено одноразову грошову допомогу у зв'язку з втратою працездатності.

01.06.2016 позивачу припинено виплату щомісячних страхових виплат у зв'язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.04.2015 № 924012062.

У в'язку з цим Лисичанським міським відділенням винесено постанову № 1208/51399/13402/12 від 01.06.2016 про припинення щомісячної страхової виплати.

19.07.2016 ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського відділення з черговою заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 17.10.2016 № 16 позивачу відмовлено у призначені страхових виплат.

07.11.2016 ОСОБА_1 звернувся з заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27.02.2017 № 34 позивачу відмовлено у призначені страхових виплат (в зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання).

02.11.2017 ОСОБА_1 звернувся з черговою заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 09.01.2018 № 77-1 позивачу знову було відмовлено у призначені страхових виплат (в зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання).

10.01.2019 ОСОБА_1 вкотре звернувся з заявою за продовженням страхових виплат.

Лисичанське міське відділення 11.01.2019 надіслало звернення до управління праці та соціального захисту населення в м. Лисичанську про перевірку достовірності зазначеної в заяві потерпілого інформації про фактичне місце проживання.

На теперішній час витяг з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відділення не отримало.

Відповідач № 1 вважає, що винесена постанова про припинення щомісячної страхової виплати № 1208/51399/13402/12 від 01.06.2016 є цілком правомірною та прийнятою у відповідності з вимогами положень ст. 117 Конституції України, пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1105-XIV, а також положень: Постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595 та Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення АТО, встановлено постановою правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 січня 2015 року за № 6/26451, Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Відповідач № 1 вважає свої дії щодо припинення страхових виплат позивачу з 01.06.2016 правомірними, тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.09.2019 вирішено здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та залучено до участі у справі як другого відповідача Лисичанське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (далі - відповідач № 2, Лисичанське міське відділення УВД ФСС України в Луганській області).

16.09.2019 від Лисичанського міського відділення УВД ФСС України в Луганській області надійшов відзив на позов (арк. спр. 87-92), в обґрунтування якого останній послався на таке. 03.10.2014 позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанську Луганської області (на даний час Лисичанське міське відділення) із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат.

Потерпілому ОСОБА_1 було призначено і виплачено щомісячні страхові виплати за період з 01.10.2014 по 31.05.2016, також виплачено заборгованість по раніше нарахованим, але не виплаченим сумам за період з 15.05.2014 по 30.09.2014. Виплачено одноразову грошову допомогу у зв'язку з втратою працездатності.

01.06.2016 позивачу припинено виплату щомісячних страхових виплат у зв'язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.04.2015 № 924012062.

У в'язку з цим Лисичанським міським відділенням винесено постанову № 1208/51399/13402/12 від 01.06.2016 про припинення щомісячної страхової виплати.

19.07.2016 ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського відділення з черговою заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 17.10.2016 № 16 позивачу відмовлено у призначені страхових виплат.

07.11.2016 ОСОБА_1 звернувся з заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27.02.2017 № 34 позивачу відмовлено у призначені страхових виплат (в зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання).

02.11.2017 ОСОБА_1 звернувся з черговою заявою за продовженням страхових виплат.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 09.01.2018 № 77-1 позивачу знову було відмовлено у призначені страхових виплат (в зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання).

10.01.2019 ОСОБА_1 вкотре звернувся з заявою за продовженням страхових виплат.

Лисичанське міське відділення 11.01.2019 надіслало звернення до управління праці та соціального захисту населення в м. Лисичанську про перевірку достовірності зазначеної в заяві потерпілого інформації про фактичне місце проживання.

На теперішній час витяг з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відділення не отримало.

Відповідач № 2 вважає, що винесена постанова про припинення щомісячної страхової виплати № 1208/51399/13402/12 від 01.06.2016 є цілком правомірною та прийнятою у відповідності з вимогами положень ст. 117 Конституції України, пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1105-XIV, а також положень: Постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595 та Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення АТО, встановлено постановою правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 січня 2015 року за № 6/26451, Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Відповідач № 2 вважає свої дії щодо припинення страхових виплат позивачу з 01.06.2016 правомірними, тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (арк. спр. 108).

Представники відповідачів в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, має статус внутрішньо перемішеної особи, перебуває на обліку з 15.05.2014, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 28.04.2014; за висновком МСЕК від 20.05.2014 серія 10 ААА № 099017 потерпілому встановлена стійка втрата працездатності 15 % безстроково (арк. спр. 10-14, 67).

03.10.2014 позивач звернувся до Лисичанського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат за умовами Порядку № 20 (арк. спр. 68).

Відповідно до інформаційної довідки Лисичанського міського відділення УВД ФСС від 15.08.2019 № 2039/02-1 Лисичанським відділенням продовжено щомісячні страхові виплати позивачу та здійснено виплату за період з 01.10.2014 по 31.05.2016 (арк. спр. 72).

Відповідно до постанови Лисичанського міського відділення УВД ФСС України в Луганській області від 01.06.2016 № 1208/51399/13402/12 ОСОБА_1 припинено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1257,34 грн; причина припинення - закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 48).

Листом від 28.05.2019 № 1351/02-1 у відповідь на звернення позивача Лисичанське міське відділення УВДФСС повідомило останнього, що припинення щомісячних страхових виплат позивачу сталося на підставі протоколу засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 77-1 у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (арк. спр. 15-16).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 № 1105-XIV (надалі Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (надалі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Як встановлено судом, відповідач припинив щомісячні страхові виплати у зв'язку з закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та відсутністю позивача за фактичним місцем проживання, на підставі витягу з протоколу засідання міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Суд зазначає, що положення статті 46 Закону № 1105-XIV не містять такої підстави для припинення страхових виплат, як закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відсутність за фактичним місцем проживання та витяг з протоколу засідання комісії. Водночас відповідачем не вказано іншої норми закону, яка передбачає припинення страхових виплат позивачу, тобто не вмотивовано, яким законом керувався відповідач при припиненні страхових виплат.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 07 листопада 2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства" та постанова Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20 "Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції" не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат (№ рішення в ЄДРСР 76812061).

Оскільки відсутність довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат, скасування такої довідки не є підставою для припинення страхових виплат, а також для зняття з обліку страхового випадку та потерпілого.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що припинення з 01.06.2016 виплати позивачу раніше призначеної щомісячної страхової виплати здійснено відповідачем за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 46 Закону № 1105-ХIV, або підстав, передбачених іншим законом.

Відповідно до частини сьомої статті 47 Закону України № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Крім того, на виконання ухвали суду від 04.09.2019 управління праці та соціального захисту населення надано на адресу суду інформацію від 20.09.2019 за вх. № 49202/2019 про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Інформаційному сегменті «Облік ВПО» в УПСЗН Лисичанської міської ради за місцем проживання: АДРЕСА_2, про що отримав відповідну довідку від 17.04.2015 № 924012062. Дія вищевказаної довідки не скасована (арк. спр. 106).

Враховуючи вищевикладені висновки суду, з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу з моменту припинення страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності.

Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан на час виникнення спірних правовідносин в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 8 липня 2004 року "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я" (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач, не виплачуючи страхові виплати позивачу з 01.06.2016, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим підлягають захисту порушені права позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанови Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області в особі Лисичанського міського відділення від 01.06.2016 № 1208/51399/13402/12 щодо припинення виплати ОСОБА_1 страхових виплат у зв'язку з закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з 01.06.2016; зобов'язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській областів особі Лисичанського міського відділення поновити виплату страхових виплат ОСОБА_1 з 01.06.2016.

Стосовно вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо припинення виплат ОСОБА_1 страхових виплат з 01.06.2016, суд зазначає, що в даному випадку належним способом захисту, який сприятиме відновленню порушеного права позивача, є саме визнання протиправною та скасування постанови від 01.06.2016 № 1208/51399/13402/12.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача виплатити заборгованість, суд вважає що така вимога у повній мірі охоплюється зобов'язанням відповідача поновити нарахування та виплату страхових виплат з 01.06.2016. Відповідно, додаткового зобов'язання не потребує.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Лисичанське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24 січня 2018 року № 39-ОД (далі - Положення про Лисичанське міське відділення), Лисичанське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є відокремленим підрозділом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - Відділення) (арк. спр. 93-100).

Завданням Відділення є реалізація повноважень Управління на території міст Лисичанська та Привілля Луганської області (пункт 1.6 Положення про Лисичанське міське відділення).

Підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Положення про Лисичанське міське відділення встановлено, що Відділення відповідно до покладених на нього завдань здійснює надання соціальних послуг, матеріального забезпечення та страхових виплат застрахованим особам і членам їх сімей в порядку, визначеному правлінням Фонду.

Отже, в межах спірних правовідносин Лисичанське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області є належним суб'єктом владних повноважень, на якого має бути покладений обов'язок по відновленню порушеного права позивача на отримання щомісячної страхової виплати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Ухвалою суду від 05.08.2019 відстрочено сплату судового збору у сумі 768,40 грн до вирішення справи по суті.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з коригуванням способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 768,40 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8-9, 19-20, 22, 25-26, 52, 72-78, 90, 139, 205, 241-246, 255, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (код за , місцезнаходження: Луганська область, просп. Гвардійський, буд. 30, м. Сєвєродонецьк, 93400), Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (код за ЄДРПОУ ВП 41457857, місцезнаходження: 93113, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. ім. В. Сосюри, 347) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області від 01.06.2016 № 1208/51399/13402/12 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 з 01 червня 2016 року.

Зобов'язати Лисичанське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області поновити нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 з 01 червня 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області до Державного бюджету України судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривні 40 коп.).

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 страхові виплати у зв'язку з втратою працездатності за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун