Справа № 500/1016/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8694/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мандзій О.П.), ухвалене у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Тернополі 29 липня 2019 року у справі №500/1016/19 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Любава-Агро» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

В С Т А Н О В И В:

26.04.2019 Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Любава-Агро» (далі Товариство), просило стягнути з Товариства адміністративно-господарські санкції в розмірі 27166,67 грн. та пеню в розмірі 163,00 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ, однак на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів. Суд першої інстанції враховував, що відмов з боку підприємства у працевлаштуванні інвалідів не було. Суд першої інстанції вказав, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів. Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вжито належних заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та не допущено правопорушення, яке є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, визначених статтею 20 Закону № 875-XІI.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року та постановити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем не дотримано законодавчо встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки не працевлаштовано осіб з інвалідністю. Скаржник вказує, що відповідач подав лише два звіти Ф-3-ПН, самостійно не забезпечив працевлаштування осіб з інвалідністю та поклав такий обовязок повністю на центр зайнятості. Зазначає, що адміністративно-господарські санкції не є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у звязку з скоєнням правопорушення, а є грошовим зобовязанням, альтернативне зобовязанню самостійно здійснити працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до законодавчо встановлених вимог. Вказує, що Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» включає в себе статті, які містять норми імперативного характеру і які є обовязковими до виконання всіма субєктами, які підпадають під юрисдикцію цього Закону.

Товариство подало відзив на апеляційну скаргу, вказує, що норматив щодо працевлаштування особи з інвалідністю не виконаний не з вини відповідача, однак відповідач не зобовязаний шукати таких осіб для працевлаштування, оскільки такий обовязок покладається на центр зайнятості. Просив розгляд справи здійснювати без участі представника Товариства.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ТОВ «Любава-Агро» 18.08.2005 зареєстроване як субєкт господарювання та перебуває на обліку в Тернопільському обласному відділенні фонду соціального захисту інвалідів, як підприємство, яке в своїй діяльності використовує найману працю.

Згідно з звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою 10-ПІ від 27.02.2019, наданого ТОВ «Любава-Агро» до Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників Товариства становила 9 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становила 0 осіб, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 1 особа, середньорічна зарплата штатного працівника 54333,00 грн. (а.с.7)

На запит Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 27.03.2019 №04-239/443 (а.с.8) про подання звітів Ф-З-ПН про наявність вакансій для осіб з інвалідністю у 2018 році ТОВ «Любава-Агро», Монастириською районною філією Тернопільського обласного центру зайнятості листом №328 від 18.04.2019 (а.с.9) повідомлено, що ТОВ «Любава-Агро» протягом 2018 року подано 19.03.018 інформацію за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу» на посаду «бухгалтер» та 12.11.2018 уточнюючий звіт, у звязку із збільшенням розміру заробітної плати (а.с.11). Протягом 2018 року дана вакансія запропонована 2 безробітним особам, які від неї відмовились.

Також згідно з листом Монастириської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості листом №184 від 27.02.2019 вакансія бухгалтера (для осіб з інвалідністю) не укомплектована у зв'язку з відсутністю на обліку осіб, які б відповідали вимогам вказаної вакансії.

Оскільки, на переконання позивача, відповідачем не виконано нормативу щодо працевлаштування інвалідів у 2018 році у кількості, визначеній чинним законодавством, Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції в сумі 27166,67 грн. (а.с.13). У звязку з тим, що відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій на 10 днів, відповідачу нараховано пеню в сумі 163,00 грн. Всього на загальну суму 27329,67 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.6).

Вказані санкції відповідачем в добровільному порядку не сплачено, що стало причиною звернення позивача до суду для стягнення вказаних сум в примусовому порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-ХII (далі Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 875-XІI для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч.1 ст.20 Закону № 875-XІI підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Як передбачено ч.1 ст.238 Господарського кодексу України (далі ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідно до ч.2 ст.238 ГК України види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч.1 ст.239 ГК України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб'єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст.20 Закону № 875-ХІІ.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб'єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 ГК України «Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин».

За змістом ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з ч.3 ст.18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань (ч.3 ст. 18-1 Закону №875-ХІІ).

Таким чином, обов'язок підприємства з створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Наведена позиція суду відповідає судовій практиці Верховного Суду по наведеній категорії справ (постанова від 15.04.2019 у справі №825/699/17; постанова від 20.05.2019 у справі №820/2380/16).

Відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007 інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно з п.4 ч.3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013 затверджено Порядок подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (далі Порядок).

Відповідно до п.5 Порядку форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

При цьому, обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ.

Однак на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем за період 2018 року подано до Монастирської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості 19.03.018 звіт за формою 3-ПН про наявність вакантних робочих місць, 12.11.2018 - уточнюючий звіт, у звязку із збільшенням розміру заробітної плати, в якому зазначалося про створене вакантне робоче місце «бухгалтер» для окремих категорій громадян осіб з інвалідністю (а.с.11).

Вказане підтверджується також і наявним в матеріалах справи листом Монастирської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості №328 від 18.04.2019 (а.с.9), згідно з яким про зазначену вакансію проінформовано дві безробітні особи з інвалідністю, які від неї відмовились, та листом Монастириської районної філії Тернопільського обласного центру зайнятості листом №184 від 27.02.2019.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що відмов з боку Товариства у працевлаштуванні інвалідів не було.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 24.04.2019 в справі №817/1188/18, що в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем вжито належних заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та не допущено правопорушення, яке є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, визначених ст.20 Закону № 875-XІI.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви необґрунтованості вимоги позивача про стягнення адміністративно-господарської санкції та пені з Товариства, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у справі №500/1016/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 04.10.2019