Справа № 260/636/19
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2019 рокум. Ужгород№ 260/636/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1, ,

відповідача: Прокуратура Закарпатської області, представники - Ердик Н.М., Данча М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 04 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Прокуратури Закарпатської області, яким просить суд з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог:

- визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Закарпатської області № 262к від 17.04.2019;

- зобов'язати прокурора Закарпатської області поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області;

- зобов'язати прокуратуру Закарпатської області видалити запис із трудової книжки ОСОБА_1 під № 14 від 17.04.2019 на виконання незаконного наказу прокурора Закарпатської області № 262к від 17.04.2019 шляхом заповнення нового дублікату трудової книжки без внесення даного запису;

- стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі;

- стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 компенсацію в результаті протиправних дій втраченої допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

- стягнути з відповідача моральну шкоду, що була вчинена позивачу незаконними (протиправними) діями, в розмірі 100000,00 грн.;

- стягнути компенсацію за витрати під час службового відрядження в період з 02.04.2019 по 04.04.2019, з врахуванням витрат на проїзд (квитки додаються) в сумі 746 грн. 32 коп. та добові за гри дні перебування у службовому відрядженні;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах стягнення одного місяця та поновлення на посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області;

- зобов'язати прокурора Закарпатської області утриматись від вчинення будь - яких дій до набрання рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів № 103дп-19 від 03.04.2019 законної сили, відповідно до вимог чинного законодавства;

- застосувати п.1 ч.2 ст.371 КАС України щодо негайного стягнення всієї суми боргу виплат заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби з відповідача;

- встановити процесуальну форму контролю за виконанням рішення у формі зобов'язання відповідача подати в встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Позовна заява мотивована тим, що кваліфікаційно - дисциплінарна комісія прокурорів (КДКП), за скаргою прокурора Закарпатської області, своїм рішенням № 103дп-19 від 03.04.2019 року вирішила притягнути прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Позивач вважає, що прокурором Закарпатської області 17.04.2019 року, незаконно, в порушення ст. 55 Конституції України, ст. 50 Закону України "Про прокуратуру" та п. 148 Положення, винесено наказ № 262к на підставі рішення Комісії № 103дп-19 від 03.04.2019, яке не набрало законної сили, оскільки строк на його оскарження навіть не розпочався, по причині не отримання позивачем на момент звільнення рішення комісії. Також позивач повідомив, що відповідачем здійснювалися і інші порушення щодо нього, а саме ненадання відрядження для прийняття участі в засіданні комісії, не реалізація заяви на отримання щорічної основної відпустки та відповідно позбавлення права на отримання матеріальної та інших допомог. Позивач наголосив, що внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в сумі 100 тис грн.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що твердження позивача про те, що при вирішенні питання про звільнення з посади прокурора, прокурор Закарпатської області повинен був керуватися нормами ст. 51-64 Закону України "Про прокуратуру", які визначають загальні умови звільнення прокурора з посади, а не керуватись підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності та їх видами, є необґрунтованим.

З наказом про застосування дисциплінарного стягнення позивача ознайомлено в день звільнення - 17.04.2019р., вручено належним чином завірену копію наказу. До трудової книжки внесено відповідний запис, що відповідає формулюванню наказу про застосування дисциплінарного стягнення. Трудову книжку видано позивачу під розписку. При проведенні розрахунку виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Додатково відповідач зазначив, що Закон України "Про прокуратуру" не містить положень про порядок та строки набрання законної сили рішеннями КДКП, хоча і передбачає порядок та строки їх оскарження. Інші вимоги вважає протиправними. Просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечили. Просили відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 наказом прокурора Закарпатської області №235 від 11.07.2001р. прийнято на роботу в органи прокуратури Закарпатської області та з 16.07.2001р. призначено на посаду слідчого прокуратури Свалявського району. З цього періоду і по даний час працював в органах прокуратури на різних посадах, до дисциплінарної відповідальності не притягався, наявні заохочення, характеризувався позитивно.

Відповідно до наказу Прокуратури Закарпатської області №1101к від 14.12.2015р. призначений прокурором Берегівської місцевої прокуратури.

Наказом Прокуратури Закарпатської області від 17.04.2019 року №262 за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики до позивача, прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області радника юстиції ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури.

У вищезгаданому наказі, підставою для звільнення позивача, було вказане рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 03.04.2019 року №103-дп-19.

Так відповідно до матеріалів справи прокурор Закарпатської області Гаврилюк В.О. на підставі вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумніви у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики направив 25.01.2019 року до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів скаргу про вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_1

Відповідно до поданої дисциплінарної скарги ОСОБА_1, будучи прокурором Берегівської місцевої прокуратури, допустив грубе порушення вимог ст.21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів від 27.04.2017 року під час подій що мали місце 14.10.2018 року.

Рішенням від 03.04.2019 року Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів притягнуто прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області ОСОБА_1 дисциплінарної відповідальності та вирішено накласти на нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури.

Суд наголошує, що порядок та підстави здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурора врегульовано Законом України "Про прокуратуру".

Застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури у зв'язку з дисциплінарним проступком, передбаченим п.6 ч.1 ст.43 Закону України "Про прокуратуру» вказаним законом не передбачено.

Ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру» передбачено підстави звільнення з посади прокурора в разі:

- неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я;

- порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених ст. 18 цього Закону;

- набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції;

- неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

- набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

- припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

- подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

- неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

- ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Підстав для звільнення у зв'язку з рішенням Комісії про грубе порушення правил прокурорської етики в Законі України "Про прокуратуру» не зазначено.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.61 Закону України "Про прокуратуру», повноваження прокурора припиняються:

1) за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років;

2) у день його смерті.

Повноваження прокурора, крім Генерального прокурора, у зв'язку з рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора припиняються:

1) з дня, наступного за днем завершення строку на оскарження цього рішення, - якщо рішення не було оскаржено;

2) з дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, - якщо рішення було оскаржено, однак скарга була відхилена.

ст. 50 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

В наказі № 262к від 17.04.2019р. (а.с. 15) зазначено, що прокурор Закарпатської області керувався п.8 ч.1 ст.11 Закону України "Про прокуратуру", за приписами якого керівник регіональної прокуратури у встановленому цим Законом порядку на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів приймає рішення про застосування до прокурора регіональної та місцевої прокуратури дисциплінарного стягнення або щодо неможливості подальшого перебування його на посаді прокурора, однак Рішенням, яким було притягнуто до дисциплінарного стягнення позивача у вигляді звільнення з посади не набрало законної сили, не було отримано на момент винесення наказу, а в подальшому було оскаржено.

При вирішенні питання про звільнення позивача з посади прокурора наказ прокурора Закарпатської області не повинен суперечити Закону України "Про прокуратуру" зокрема ст. ст. 51-64, які регулюється порядок звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень на посаді і т.д., а посилання в наказі на підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності без дотримання вимог Закону України "Про прокуратуру" є протиправним.

На підставі наведеного звільнення позивача з посади прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області саме на підставі рішення Комісії, яке не набрало законної сили є протиправним.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 №3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ч.2).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 26.09.2006 року по справі "Грабчук проти України" зазначив, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Питання, чи, порушує, твердження посадової принцип презумпції невинуватості, має бути з'ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене.

В розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988 у справі "Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії", принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов'язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб'єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб'єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, в рішенні від 10.02.1995 у справі "Аллене де Рібемон проти Франції", де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 пункту 2 мало місце.

Таким чином, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою. Він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином "доведення вини відповідно до закону", та перебираючи на себе функцію суду.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання прокуратуру Закарпатської області видалити запис із трудової книжки ОСОБА_1 під № 14 від 17.04.2019 на виконання незаконного наказу прокурора Закарпатської області № 262к від 17.04.2019 шляхом заповнення нового дублікату трудової книжки без внесення даного запису, суд вважає її передчасною, оскільки позивач ще не звертався до відповідача із заявою про видалення запису шляхом видачі дублікату та не отримав відповіді на вказану заяву, відтак суд не може встановити, що право особи порушене та потребує відновлення саме через суд.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з прокуратури Закарпатської області на його користь компенсацію в результаті протиправних дій втраченої допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у розмірі двох середньомісячних заробітних плат слід повідомити наступне

Ст. 82 Закону України "Про прокуратуру" встановлено право прокурора на відпустку. Цією статтею передбачено надання прокурорам щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки, а також додаткових та інших відпусток, передбачених законодавством.

Положенням про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженим наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 № 351 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 113/31565 від 26.01.2018) визначено, що відпустки працівникам надаються з дотриманням затверджених та доведених до них графіків на підставі їх заяв, поданих, як правило, не пізніше ніж за два тижні до початку відпустки.

Відповідно до затвердженого графіку відпусток працівників прокуратури Закарпатської області на 2019 рік передбачено надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки у січні та червні 2019 року.

У січні 2019 року ОСОБА_1 надано відпустку 20 календарних днів з 8 по 27 січня на підставі його заяви (наказ від 02.01.2019 № 4к). Окрім того, ОСОБА_1 надавались також відпустки на підставі його заяв у лютому, березні та квітні 2019 року (а.с. 156, 157, 158, 173, 178).

Накази про надання відпусток у період роботи ОСОБА_1 ним не оскаржувалися. Питання про отримання різного роду допомог в січні місяці при отриманні 20-ти днів щорічної основної відпустки позивачем не ставилися.

Прокуратурою області 22.04.2019 (поштою через відділ документального забезпечення) отримано заяву ОСОБА_1 від 17.04.2019 про надання частини щорічної основної відпустки строком на 15 календарних днів, починаючи з 2 травня 2019 року та виплату матеріальної допомоги.

Оскільки на дату надходження до прокуратури області заяви ОСОБА_1 в органах прокуратури Закарпатської області не працював, йому надано відповідне письмове роз'яснення.

Суд зазначає, що відповідачем надавалися позивачу відпустки та виплачувалась матеріальна допомога згідно заяв позивача, відтак суд проаналізувавши матеріали справи незважаючи на посилання позивача про написання ним декількох заяв не може знайти законних підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Щодо позовних вимог позивача про компенсацію за витрати під час службового відрядження в період з 02.04.2019р. по 04.04.2019р., з врахуванням витрат на проїзд (квитки додаються) в сумі 746 грн. 32 коп. та добові за три дні перебування у службовому відрядженні, суд зазначає наступне.

Порядок направлення працівників органів прокуратури у службові відрядження врегульовано наказом Генерального прокурора України від 24.04.2015 року № 55 "Про порядок виїзду працівників органів прокуратури України та Національної академії прокуратури України у службові відрядження".

Наказу про направлення прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 у службове відрядження у період з 2 по 4 квітня 2019 року керівником регіональної прокуратури не видавалось, оскільки відповідно до наказу Прокуратури Закарпатської області №210к від 01 квітня 2019 року позивач в зазначений період перебував у щорічній додатковій відпустці (а.с. 189). Вказаний наказ оскаржений позивачем не був.

За наявних обставин підстав для компенсації витрат на проїзд та добових немає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, що була вчинена позивачу незаконними (протиправними) діями, в розмірі 100000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до норм ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Окрім того, ч. 1 ст. 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, обов'язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.

Як стверджує позивач, моральну шкоду йому було заподіяно незаконним звільненням, однак ним не надано суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв'язку між діями відповідача і заподіяною шкодою. Надання суду лікарняного дружини, в якому зазначено, що він виданий у зв'язку з вагітністю дружини позивача з вказуванням конкретного строку вагітності не може буди достатнім доказом для задоволення вказаної позовної вимоги.

Отже, суд вважає, що позов в цій частині є необґрунтованим, а тому відсутні підстави для його задоволення.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, всупереч обов'язку доказування, закріпленому у ст.77 КАС України, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено тих обставин, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, на підставі якого було звільнено позивача.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивачем не враховано, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права.

На підставі наведеного щодо позовної вимоги про зобов'язання прокурора Закарпатської області утриматись від вчинення будь - яких дій до набрання рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів № 103дп-19 від 03.04.2019 законної сили, відповідно до вимог чинного законодавства слід повідомити наступне.

Заборона вчиняти які небудь дії відповідачу по справі в майбутньому суперечить завданням адміністративного процесу та не може слугувати захисту інтересів позивача, оскільки під "будь-якими діями" суд вважає і дію по поновленню позивача на посаді.

Крім того таке втручання суду обмежить дискреційні повноваження відповідача. Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акту.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов'язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за прокуратурою, які вона застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Суд не вправі своїм рішенням підміняти рішення Відповідача або прямо вказувати суб'єкту владних повноважень на те, які саме рішення останній повинен прийняти.

Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів зібраних у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов, в частині поновлення позивача підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок 100) та згідно п. "з" ст. 1 Порядку 100 - обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 3 ч.2 Порядку 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 Порядку 100, обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

У відповідності до довідки про доходи від 24.09.2019 року, розмір заробітної плати, за два останні місяці роботи, за лютий 2019 року складає 16832,17 грн. та березень 2019 року - 13397,02, середньомісячний розмір заробітної плати зазначений - 23427,62 грн., середньоденний розмір заробітної плати складає 1171,38 грн.

Виходячи з наведеного (з моменту звільнення) стягненню на користь позивача підлягає: 188592,18 грн.

- за квітень 2019 року - 15227,94 грн. (1171,38 грн. * 13 календарних днів),

- за травень 2019 року - 36312,78 грн. (1171,38грн. * 31 календарних днів),

- за червень 2019 року - 35141,40 грн. (1171,38 грн. * 30 календарний день),

- за липень 2019 року - 36312,78грн. (1171,38 грн. * 31 календарний день),

- за серпень 2019 року - 36312,78грн. (1171,38 грн. * 31 календарних днів).

- за вересень 2019 року - 29284,50 грн. (1171,38 грн. * 25 календарних днів).

Щодо позовної вимоги про застосування п.1 ч.2 ст.371 КАС України щодо негайного стягнення всієї суми боргу виплат заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби з відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 та 2 ч.1 та 2 ст. 371 негайно виконуються рішення суду про :

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених п. 1 і 2 ч.1 цієї статті.

Суд зазначає, що позивачем не вірно трактується приписи ст. 371 КАС України, оскільки кодексом передбачено звернення до негайного виконання рішення в частині виплати заробітної плати в межах стягнення за один місяць.

Крім того, у ст. 371 КАС України зазначено, що суд може звернути до негайного виконання, а отже це є правом суду, а не його обов'язком, відтак в задоволенні позовної вимоги про стягнення всієї суми боргу до набрання рішенням законної сили слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Закарпатської області №262к від 17.04.2019 року яким звільнено прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури з 18 квітня 2019 року.

Стягнути з Прокуратури Закарпатської області (вул. Коцюбинського, буд. 2-а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ - 02909967) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2019 року по 25 вересня 2019 року в розмірі 188592,18 грн. (сто вісімдесят вісім тисяч п'ятсот дев'яносто дві гривні вісімнадцять копійок).

Рішення в частині поновлення прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 23427,62 грн. (двадцять три тисячі чотириста двадцять сім гривень шістдесят дві копійки) підлягає до негайного виконання.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П. Микуляк