Справа № 826/14413/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.

за участю секретаря Левченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року

у справі №826/14413/18 (розглянутої у порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві

про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі- відповідач) в якій просив суд:

- визнати індивідуальний акт - (рішення) Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, яким громадянину Демократичної Республіки Алжир ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну - протиправним та скасувати його.

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в України.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідачем неправомірно прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з підстав надання позивачем у тексті заяви про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про своє місце проживання в Україні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду слід скасувати з наступних підстав.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Демократичної Республіки Алжир, та 28.10.2015 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні (серія НОМЕР_1 ), дія якої була продовжена до 14.10.2017.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 09.06.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 одружився з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на обставину перебування у шлюбі з громадянкою України починаючи з 09.06.2015, позивач керуючись нормами ст. 1, п. 1 ч. 3 ст. 4, ст. 9 Закону України "Про імміграцію" подав 13.07.2017 до ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши разом із заявою необхідні документи. Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 в графі "місце проживання в Україні" зазначив наступну адресу: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог п. 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, відповідач направив письмові запити щодо перевірки осіб за заявами про надання дозволу на імміграцію (в т.ч. за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на адреси управління Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Як вбачається зі змісту наданої представником копії особової справи ОСОБА_1 , за результатами розгляду таких письмових запитів ГУ ДМС України в м. Києві були надані наступні відповіді, що стосуються особи позивача:

- щодо відсутності інформації про позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України від 07.08.2017 №0.64-7923/0/18-17);

- щодо відсутності інформації про перебування позивача у міжнародному розшуку (лист Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 04.08.2017 №2818/125/29/01-2017);

- матеріали за наслідками перевірки місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - рапорт працівника відділу поліції Гасимова Р.М, пояснення від 24.10.2017, лист Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області від 19.07.2017 №03/3726-17.

За результатами опрацювання отриманої інформації ГУ ДМС України в м. Києві склало висновок щодо розгляду клопотання громадянина Алжиру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві. Згідно даного висновку відповідачем вирішено прийняти рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві №143245 від 13.07.2018 відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Позивач, вважаючи рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з даним позовом, за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у ГУ ДМС України в м. Києві були правові підстави для прийняття рішення від 13.07.2018 №143245 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Алжиру ОСОБА_1 , а тому відповідно не вбачає правових підстав для визнання протиправним і скасування такого рішення відповідача.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначений Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-III (далі-Закон № 2491-III).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років (ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-III).

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону № 2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-III).

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч. 11 ст. 9 Закону № 2491-III).

Частиною 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (пункт 3 Порядку формування квоти імміграції).

Разом з тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так, абз. 3 п.п. п. 2 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п. 9 Порядку № 1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п. 10 Порядку № 1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п. 11 Порядку № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п. 14 Порядку № 1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п. 15 Порядку № 1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку № 1983).

Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку № 1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи 13.07.2017 ОСОБА_1 подано до Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну.

На виконання пункту 14 Порядку № 1983 після отримання та реєстрації заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну. В сою чергу, відповідачем 19.07.2017 надсилало до Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області, а також до органів Національної Поліції відповідні інформаційні запити.

19.07.2017 відповідач отримав лист № 17/1 Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області про недоцільність надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", а саме: у зв`язку із встановленням факту зазначення заявником при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей.

Крім того, відповідач також отримав лист від 19.03.2018 № 5570 надісланий органами Національної поліції, де зазначено, що в ході перевірки був здійснений вихід за адресою АДРЕСА_1 та встановлено, що за даною адресою ОСОБА_1 не проживає.

Разом з тим, варто відмітити, що відповідь Національної поліції про результати перевірки надіслана відповідачу лише 19.03.2018, тобто майже через рік з дня подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, обставини щодо не проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , які отримані відповідачем від Національної поліції, та які в подальшому стали підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію, встановлені у березні 2018 року, у той час, як заява про надання дозволу на імміграцію в Україну подана позивачем 13.07.2017.

Отже, судом встановлено, що єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну визначено лист Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області від 19.07.2017 № 17/1, який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України, на час звернення до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Так, за відомостями СБУ, обставиною, що свідчить про порушення позивачем чинного законодавства України, є відсутність громадянина Алжиру ОСОБА_1 за місцем проживання, зазначеним ним у заяві та наданих документах, при цьому докази, які б підтверджували вказані обставини відсутні.

У свою чергу, за пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Колегія суддів критично оцінює посилання Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області на відсутність громадянина Алжиру ОСОБА_1 за місцем проживання, зазначеним ним у заяві про надання дозволу на імміграцію, як на порушення пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ, оскільки дана обставина не підтверджена належними доказами, тобто не містить ознак неправдивих відомостей чи підроблених документів, що свідомо наведені позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію.

Також, суд зазначає, що лист Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області не є нормативно-правовим актом, який врегульовує спірні правовідносини в розумінні пункту 6 частини 1 статті 10 Закону, а носить рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України більше ніж два роки є, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-ІІІ дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 02.11.2016.

При цьому, суд наголошує, що пункт 11 Порядку № 1983 не зобов`язує особу, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, поновлювати відомості у документах, які можуть змінюватися з дня їх подачі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2018 року у справі № 802/864/16-а (К/9901/11374/18).

Крім того, колегія суддів враховує довідку видану ОСББ «Ювілейне» від 06.08.2019, в якій зазначено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 02.11.2016 по теперішній час, що в повній мірі спростовує висновки відповідача щодо порушення ОСОБА_1 пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-ІІІ стосовно зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подача підроблених документів.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт:

"11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці…"

Варто відмітити, що конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані ЄКПЛ повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Відтак, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 ЄКПЛ, не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи викладене, колегія судів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки ненадання позивачу дозволу на імміграцію має наслідком для нього та членів його сім`ї повну зміну способу життя родини.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду належних доказів існування інших обставин, що передбачені частиною першою статті 10 Закону № 2491-ІІІ, які б надали підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію, окрім листа Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини 2 ст. 242 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року - скасувати, прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати індивідуальний акт - (рішення) Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, яким громадянину Демократичної Республіки Алжир ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну - протиправним та скасувати.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на імміграцію в України.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п.2 ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: А.Б. Парінов

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року.