Справа № 420/4642/19
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4642/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Єгипту ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) та до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та до Державної міграційної служби України, про визнання протиправними та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 27.02.2019 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення ДМС України в Одеській області № 112-19 від 16.07.2019 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у лютому 2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. 05.03.2019 року позивач отримав повідомлення № 5/1-55 від 27.02.2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 40 від 27.02.2019 року. В подальшому, позивач оскаржив дане рішення до Державної міграційної служби України. 29 липня 2019 року позивач отримав повідомлення № 220 від 16.07.2019 року про відхилення скарги.

Позивач вважає рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 27.02.2019 року та рішення Державної міграційної служби України № 112-19 від 16.07.2019 року протиправними та такими, що порушують права позивача, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплено ст. 26 Конституції України.

Ухвалою від 05.08.2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

27.08.2019 року за вхідним № 30638/19 до суду надійшов відзив представника ГУ ДМС України в Одеській області на позовну заяву.

Відповідач, в обґрунтування своєї позиції, зазначає, що ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

27.08.2019 року за вхідним № 30640/19 до суду надійшов відзив представника ДМС України на позовну заяву, згідно змісту якого, відповідач не визнає даний адміністративний позов, посилаючись на ті ж обставини, що і представник ГУ ДМС України в Одеській області.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 264 КАС України cуд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що позивач вибув з Єгипту 27.12.2009 авіарейсом Каїр (Єгипет) - Москва (РФ) - Київ (Україна). З Єгипту позивач вибув легально на підставі паспортного документу громадянина Єгипту для виїзду за кордон. До України позивач прибув 27.12.2009 року, державний кордон перетнув на підставі паспортного документу для виїзду за кордон та оформленої візи на навчання у ВНЗ України. 12.09.2012 року, позивач вперше звернувся до ГУ ДМС України в АР Крим із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 05.12.2012 позивач подав заяву про переведення особової справи до ГУ ДМС України в Одеській області, у зв'язку зі зміною місця навчання. На підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 29.10.2012 № 3, позивачу відмовлено в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив до ДМС України.

Рішенням ДМС України від 08.02.2013 № 5-13 скаргу позивача було задоволено, особову справу переведено до ГУ ДМС України в Одеській області та присвоєно реєстраційний номер 2013ОD0106. За результатами розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області підготовлено рекомендаційний висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначений висновок підтримано рішенням ДМС України від 07.09.2015 № 616-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2016 по справі № 815/6056/15 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2016 по справі № 815/6056/15 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 616-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції ДМС України подано касаційну скаргу.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 у справі № 815/6056/15, використовуючи надані повноваження відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, було прийнято рішення від 06.05.2016 № 28-16 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду ОСОБА_1 вдруге відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до рішення ДМС від 06.03.2018 № 78-18. Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.04.2018 відкрито адміністративне провадження по справі № 815/1902/18 за, позовом ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення від 06.05.2016 № 28-16.

Постановою Верховного суду від 20.06.2018 по справі № 815/6056/15, касаційну скаргу ДМС України задоволено. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 року скасовано, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.01.2016 залишено в силі.

У зв'язку із прийняттям постанови Верховного суду від 20.06.2018 по справі № 815/6056/15, ДМС України подано заяву про поворот виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 по справі № 815/6056/15.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 815/6065/15 задоволено заяву ДМС України, здійснено поворот виконання судового рішення, а саме, постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2016 по справі 815/6056/18 шляхом скасування рішення ДМС України від 06.05.2016 № 28-16, наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 03.07.2016 № 105 та рішення ДМС України від 06.03.2018 № 78-18.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року закрито провадження по справі № 815/1902/18, у зв'язку з тим, що предметом спору по справі № 815/1902/18 було рішення ДМС України від 06.03.2018 року № 78-18, яке було скасовано ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 по справі № 815/6056/15 про поворот виконання судового рішення.

14.02.2019 року позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

05.03.2019 року позивач отримав повідомлення № 5/1-55 від 27.02.2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 40 від 27.02.2019 року.

В подальшому, позивач оскаржив дане рішення до Державної міграційної служби України. 29 липня 2019 року позивач отримав повідомлення № 220 від 16.07.2019 року про прийняття ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (№ 820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції скасовано.

Повторне звернення, позивач мотивував новими обставинами, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності. У якості такої обставини позивач повідомив про загибель його молодшого брата на ім'я Захарія. Стосовно обставин смерті брата позивач розповів, що секретні служби Єгипту організували отруєння брата з метою вимусити ОСОБА_1 повернутись до Єгипту.

Відповідно до пояснень позивача, наданих відповідачу, заподіянням смерті рідному брату «спеціальні служби Єгипту» нібито дали йому зрозуміти, що у випадку повернення до Єгипту на нього очікує тюремне ув'язнення та смертний вирок. Також, позивач повідомив, що станом на теперішній час його батьки перебувають під домашнім арештом без можливості будь-якого спілкування із родичами та третіми особами. У якості власних тверджень щодо загибелі рідного брата позивач надав до ГУ ДМС України в Одеській області роздруківку діалогу арабською мовою в месенджері з не встановленою особою, яку він називає братом Авраамом, та власноручно зроблений переклад зазначеного діалогу на російську мову. Додатковим доказом, який може підтвердити факт смерті брата Захарія позивач називає свідоцтво про смерть брата, копію чи оригінал документу до територіального підрозділу надано не було, отримано пояснення про можливість надання вказаного документу в майбутньому.

В ході розгляду клопотання із позивачем були здійснені відповідні співбесіди для з'ясування усіх обставин ймовірного переслідування, з урахуванням матеріалів попереднього звернення позивача за міжнародним захистом. В ході розгляду матеріалів ГУ ДМС України в Одеській області здійснено повторний аналіз елементів побоювання позивача, які він вважає обґрунтованими та такими, що можуть призвести до його переслідування або завдання йому серйозної шкоди у разі повернення до Єгипту.

Позивач вважає себе православним християнином та має побоювання зазнати переслідування через власні релігійні переконання у разі повернення до Єгипту.

Елемент належності позивача до християн був повністю проаналізований ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України та судовими інстанціями, за матеріалами особової справи № НОМЕР_1, зазначений факт визнано правдоподібним та таким, що не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця або ознак, за якими позивача можливо визнати особою, яка потребує додаткового захисту.

Так суд першої інстанції у рішенні від 22.01.2016 по справі № 815/6056/15, зазначив, що «твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю через християнське віросповідання суд не приймає їх до уваги, оскільки за інформацією по країні походження на території Єгипту християнство сповідують до 15% населення країни та послідовники християнської віри обіймають державні посади в країні. Конституцією Єгипту гарантується свобода віросповідання.»

Під час повторного звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав будь-яких нових обставин стосовного вказаного елементу клопотання. В ході опитування співробітниками відповідача, позивач повідомив, що є християнином - коптом, прийняв хрещення у дитинстві, в церкві на території Єгипту, батьки позивача також є християнами за віросповіданням, діюча Конституція Єгипту гарантує свободу віросповідання та офіційно визнає існування таких релігій як іслам, християнство та іудаїзм, кількість християн складає 12 % від загального населення Єгипту.

Належність позивача до християнського віросповідання сама по собі не вказує на обставину можливості його переслідування на території Єгипту за вказаною ознакою. Відповідно до ІКП, судом встановлено, що християни різних конфесій складають від 10 до 20 % від населення Єгипту

Під час повторного звернення із відповідним клопотанням до ГУ ДМС України в Одеській області позивач не навів нових обставин та не надав жодних документальних доказів вищезазначеного. В ході опитування позивач повідомив, що нібито надавав копію паспорту до судових інстанцій, що було враховано Одеським апеляційним адміністративним судом під час винесення відповідного рішення.

Аналізом вищезазначених судових рішень встановлено, що вказані документи не містять жодних посилань на вказану позивачем обставину, що не дозволяє вважати її правдоподібною. Також, суд вважає, що позивач мав усі можливості надати подібний документальний доказ (у разі його наявності) за час перебування в Україні у категорії шукача захисту з 2012 року.

Також встановлено, що під час проживання в Україні позивач звертався до Посольства Єгипту в Україні з метою оформлення нового паспортного документу взамін попереднього, який нібито було викрадено в 2011 році. Зі слів позивача, для оформлення нового паспортного документу він надав до дипломатичної установи Єгипту в Україні копію втраченого паспортного документу, сплатив відповідне мито та пройшов співбесіду із співробітниками Посольства, після чого отримав новий паспортний документ серії А05690219, терміном дії з 30.11.2011 по 29.11.2018 роки.

Зазначений перелік документів, повідомлений позивачем та з його слів, достатній для відновлення паспортного документу є неповним, відповідно до актуальної ІКП, необхідні документи для отримання паспортного документу в дипломатичних установах Єгипту включають в себе: свідоцтво про народження/внутрішній паспортний документ; довідку про проходження військової служби; фотокартки, інші документи у раді необхідності тощо. З урахуванням зазначеного вважається очевидним, що позивач використовував власний внутрішній паспортний документ на території України, що вказує на можливість його пред'явлення (оригіналу або копії) до ГУ ДМС України в Одеській області у якості документального доказу.

Також, актуальною ІКП встановлено; що єгипетські внутрішні паспортні документи мають відповідну графу «віросповідання», в якій прописується відповідне віросповідання з визначеного переліку (іслам, християнство або іудаїзм), або прочерк у разі сповідування особою іншої віри або неприйняття нею будь-якого віросповідання.

З урахуванням об'єктивної необґрунтованості вищевказаних тверджень, повідомлені позивачем факти подальшої дискримінації з боку державних або правоохоронних структур Єгипту визнаються судом неправдоподібними. З матеріалів особової справи зокрема випливає, що під час проживання на території Єгипту позивач мав усі можливості для реалізації власних прав та свобод, зокрема здобув повну середню освіту та вступив до ВНЗ, займався журналістською діяльністю та висловлював власні політичні погляди, здійснив відповідний офіційний виїзд з Єгипту до України з метою вступу на навчання до українського ВНЗ в 2009 році, звертався до дипломатичних представництв Єгипту в Україні для відновлення документів, що посвідчують його особу тощо.

Зазначене вказує на те, що позивач бажав користуватися захистом країни громадянської належності, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: що під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послугах (тобто відмова видами національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернуться на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянам, то це може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін "не бажає" відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкривається фразою "в слідстві таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що вона знаходиться поза своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Отже, отримання паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Позивач стверджує, що під час проживання в Єгипті займався журналістською діяльністю та був членом політичної партії «Національна демократична партія Єгипту», після написання статті на християнську тематику в ЗМІ опинився під переслідуванням державних структур Єгипту та отримав офіційне покарання у вигляді домашнього арешту терміном на 15 діб.

Елементи висловлених політичних переконань та колишньої журналістської діяльності позивача на території Єгипту були також враховані під час попереднього розгляду матеріалів особової справи ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України та судовими інстанціями, наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідування або дискримінації позивачем за вказаними елементами виявлено не було.

Суд першої інстанції у рішенні від 22.01.2016 по справі № 815/6056/15 дійшов висновку, що «Переслідування позивача через його політичну діяльність малоймовірно, оскільки політична партія, в роботі якої позивач, за його словами, брав участь в 2006-2007 році ліквідована в 2011 році, позивач під час зміни влади в країні перебував на території України, що виключає будь-яку його політичну активність в цих подіях, на сьогодні правління нового президента країни характеризується розвитком Єгипту та покращенням умов життя. На території Єгипту проживають родичі позивача, які не зазнають будь-яких переслідувань з боку офіційної влади країни.»

Щодо ситуації «переслідування» за нібито написану статтю газеті в 2008 році, в ході повторного звернення за міжнародним захистом позивач повідомив про застосування до нього домашнього арешту, водночас він не зазнавав будь-яких офіційних обвинувачень з боку правоохоронних структур Єгипту, не скоював адміністративних або кримінальних правопорушень, будь-які докази можливого переслідування відсутні.

Стосовно членства в політичній організації «Національна демократична партія Єгипту» позивач надав пояснення про відсутність в нього доказів подібного членства, зазначивши, що на момент вступу до партії у віці 16 років зазначена політична сила була провладною, з 2011 року діяльність партії було припинено, будь-якого переслідування або дискримінації позивача в країні громадянської належності, пов'язаного з йсго політичними поглядами не виникало, станом на теперішній час будь-якою діяльністю, яка б могла привернути увагу діючої єгипетської влади позивач не займається, в Україні працює збірником меблів та різноробочим. Перевіркою актуальної ІКП встановлено, що в ході революції в Єгипті 2011 року керівництво вищезазначеної партії добровільно пішло у відставку, станом на теперішній час зазначеної політичної сили в країні не існує.

Позивач вважає, що у разі повернення до Єгипту він може стати об'єктом переслідування з боку ісламістських структур зокрема таких як «Брати мусульмани», зазначаючи, що діяльність подібних структур є легальною на території Єгипту.

Зазначений елемент був також ретельно проаналізований під час попереднього звернення позивача за міжнародним захистом, за результатами проведеного аналізу твердження позивача визнано цілком неправдоподібними з урахуванням актуальної ІКП.

За матеріалами особової справи також встановлено, що мотивом для повторного звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області із відповідним клопотанням про набуття захисту від 14.02.2019 року слугувала обставина смерті його рідного брата Захарія. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що невстановлені «секретні служби Єгипту» цілеспрямовано отруїли його рідного брата з метою змусити позивача повернутись до Єгипту, з метою додаткового тиску застосували запобіжний захід у вигляді домашнього арешту для його батьків. В ході подальшого опитування позивача ГУ ДМС України в Одеській області, повідомлені позивачем обставини визнано цілком неправдоподібними за наступним ознаками, а саме:

- позивач стверджує, що його рідний брат Захарія помер від лейкемії в грудні 2018 року, в ході проходження планового медичного обстеження в єгипетській лікарні. За словами позивача, смерть брата стала наслідком його цілеспрямованого отруєння спеціальними службами Єгипту, зазначене здійснене з метою залякування його батьків та змушення позивача повернутись до Єгипту. Зважаючи на актуальну загальновідому інформацію, твердження позивача щодо цілеспрямованого отруєння (зараження) лейкемією людини відхиляється судом, приймаючи до уваги той факт, що лейкемія не відноситься до інфекційних захворювань та має характер онкологічного злоякісного захворювання клітин крові;

- в ході опитування позивач взагалі не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних достовірних підтверджень факту смерті близького родича, зазначивши, що інший рідний брат нібито відмовився надавати йому подібні документи;

- позивач також повідомив, що нібито його дядько звертався до суду із клопотанням щодо притягнення до відповідальності невстановлених співробітників спеціальних служб Єгипту, в той же час клопотання прийнято не було, будь-які докази вищезазначеного факту в позивача відсутні.

Зважаючи на викладене, можливо дійти висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками, а саме пов'язані з ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особу біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та ocіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов не виникало.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Суд зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Єгипту, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Єгипту, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.02.2019 № 40 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

На підставі п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З урахуванням викладеного, дії відповідача у даному випадку відповідають нормам чинного законодавства та не призвели до порушення прав та законних інтересів позивача.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав до суду достатні та беззаперечні докази, навів належні доводи, що підтверджують відсутність з його боку порушення чинного законодавства, в той час як доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового рогляду.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає відмові у задоволенні.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з чим, судовий збір з позивача не стягується.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та до Державної міграційної служби України, про визнання протиправними та скасування наказу та рішення, зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 03.10.2019 року.

Суддя Л.М. Токмілова

.