Справа № 755/8665/19
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/8665/19

Провадження №: 2-а/755/251/19

"03" жовтня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача та перекладача - Шнайдер С.В.,

представника відповідача - Пирожка О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

у с т а н о в и в:

30.05.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, у якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 22.05.2019 року Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо громадянина Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач прибув до України у березні 2008 року, кордон перетнув через КПП «Бриспіль» та на даний час постійно проживає в м. Києві. 10.09.2015 року позивач одружився з ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народився син ОСОБА_3 20.02.2017 року позивач втратив свій паспорт громадянина Нігерії у зв`язку із чим звертався до правоохоронних органів, однак віднайти паспортний документ правоохоронцям не вдалось. 22.05.2019 року відповідачем було прийняте рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 10.06.2019 року. Однак вказане рішення позивач вважає незаконним, оскільки як за змістом оскаржуваного рішення, так і згідно вимог Закону України «Про імміграцію» позивач має право на отримання дозволу на імміграцію. Позивач вказує, що на даний час він не може покинути Україну, оскільки на його утриманні перебуває малолітня дитина про яку він зобов`язаний піклуватись і якщо позивач покине Україну його дитина перебуватиме у складному матеріальному становищі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду, а також задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що він був затриманий працівниками міграційної служби у зв`язку з відсутністю в нього документів. Він оплатив призначений працівника служби штраф, а потім виявилось, що відносно нього ще й постановлене рішення про примусове повернення до країни походження. Позивач зазначає, що має в Україні родину та дитину тому не може їх покинути. В Україну позивач прибув у 2008 році, оскільки в його рідній країні Нігерії в нього було тяжке становище та звернувся до державних органів України як шукач притулку, однак позивачу було відмовлено в оформленні таких документів. Однак в подальшому позивач одружився і народилась дитина, позивач проживає разом зі своєю сім`єю, утримує дитину, не офіційно працює на троєщинському ринку продавцем. Документи про відмову у наданні притулку позивач вже загубив, адже це було ще у 2010 році. Позивач вказує, що легально прибув на територію України і одразу звернувся до відповідних державних органів як шукач притулку, але відмовлено було у наданні притулку тільки у 2010 році. Свій паспорт громадянина Нігерії позивач втратив у 2017 році в зв`язку із чим звернувся до правоохоронних органів. За виготовленням нового паспортного документу позивач не звертався до посольства Нігерії, оскільки на це не було коштів. Крім того, в цей час померла мати дружини позивача і він був зайнятий організацією її поховання, тож на те щоб зайнятись відновленням документів не було часу. Позивач зазначає, що не може поїхати до Нігерії, оскільки не може покинути свою родину та дитину, і якщо він виїде його батьки не пустять його назад до України. Також позивач зазначає, що дозволу на працевлаштування не має, оскільки працює не офіційно і він думав, що свідоцтво про шлюб та свідоцтво про народження дитини дають йому право легально знаходитись на території України. Також позивач зазначає, що йому не було забезпечено перекладача, не було роз`яснено його права, в тому числі щодо можливості скористатись правовою допомогою при прийняття рішення про його примусове повернення, він не розумів, що конкретно підписує, поставив свій підпис там де сказали поставити та думав, що сплатить штраф і більше нічого не буде, а виявилось що відносно нього було прийняте оскаржуване на даний час рішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що позивач у 2015 році одружився на території України з громадянкою України, а потім у подружжя народився син. Свій паспорт громадянина Нігерії позивач втратив у 2017 році і з цього приводу звертався до правоохоронних органів, однак віднайти паспортний документ не вдалося. Представник позивача зазначає, що на території України позивач має родину та дитину і не може та не має права їх покидати, він зобов`язаний утримувати дитину, має право на її виховання, так само і дитина має право проживати в родині з батьком і не бути позбавленою одного з батьків. Крім того, згідно чинного законодавства України позивач має право на імміграцію, оскільки тут проживає його родина. Представник зазначає, що відповідач мав дискреційні повноваження і міг би за таких обставин обмежитись штрафом, однак цього не зробив та не зважаючи ні на що прийняв рішення про примусове повернення позивача. Крім того, позивач і фізично не має можливості виконати прийняте відносно нього рішення, оскільки не має паспортного документу. Також представник посилається на те, що під час складання протоколу, постанови та рішення перекладач не залучався, права позивачу не були роз`яснені, тому позивач не міг в повній мірі розуміти та усвідомлювати що саме відбувається. Тільки після сплати штрафу позивачу видали оскаржуване рішення, і якби позивач знав та розумів, що саме так і буде, то не оплачував би штраф, а оскаржував би прийняту відносно нього постанову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач дійсно прибув на територію України легально, але втративши свій паспорт мав звернутись до посольства Нігерії. З обставин справи вбачається, що ще до реєстрації шлюбу позивач вже перебував на території України не легально після того як йому було відмовлено у наданні притулку, тому не зрозуміло яким чином РАГС міг зареєструвати цей шлюб. Представник зазначає, що позивач мав добровільно покинути територію України, зробити дозвіл на імміграцію і об`єднатись з родиною, однак позивач не виїхав, знаходиться на території України незаконно та не легально, тож відповідач прийняв законне рішення в межах своєї компетенції у зв`язку із цим позов є безпідставним і не підлягає до задоволення. Рішення відповідача має бути виконане, або ж позивач має бути примусово видворений з території України. Іноземці зобов`язані дотримуватись і виконувати законодавство України. Раніше рішення відносно позивача не приймалось, оскільки виявлено його було лише у 2019 році. Крім того представник зазначає, що позивач розуміє російську мову і йому було роз`яснено всі його право, він розумів які саме документи відносно нього постановлюються і у зв`язку із чим, і лише тепер в судовому засіданні позивач каже, що нічого не розумів.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням затвердженим першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О. від 22.05.2019 року вирішено примусово повернути до країни походження громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 10.06.2019 року.

За змістом вказаного рішення, 22.05.2019 року співробітниками відповідача був виявлений позивач, який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки проживає без документів на право проживання в Україні. Прибув в Україну в березні 2008 року. ОСОБА_4 перетнув через КПП «Бориспіль». В Україну прилетів з приватною метою. В Україні проживає за рахунок коштів, які отримує за роботу продавцем взуття. За роботу продавцем йому виплачували по 200-300 гривень на день. Точка торгівлі знаходиться на Троєщинському ринку. Дозволу на застосування праці іноземців не має. В Україні має дружину громадянку України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Власного житла на території України не має. Орендує кімнату за адресою: АДРЕСА_1 . Орендна плата становить 3000,00 грн. на місяць. Після закінчення терміну перебування території Укаїни не покинув, тому що повинен був забезпечувати існування своєї родини. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України громадянина ФР Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Відповідно до Закону України «Про імміграцію» де визначаються категорії іммігрантів, яким надається дозвіл на імміграцію в Україну, Закону України «Про громадянство України», громадянин ФР Нігерії ОСОБА_1 , має підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну. Відповідне рішення прийняте у зв`язку із тим, що громадянин РФ Нігерії ОСОБА_1 незаконно перебуває на території України та у нього відсутні підстави для подальшого перебування на території України, а тому він підлягає примусовому поверненню за межі України. Рішенням прийняте з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За змістом розписки до вказаного оскаржуваного рішення, позивач своїм підписом підтвердив, що йому повідомлено про прийняте відносно нього рішення про примусове повернення, він зобов`язався не пізніше 10.06.2019 року залишити територію України та з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений час позивач ознайомлений.

Відповідно до змісту вказаної розписки, перекладач при її оформленні був відсутній.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 02.09.2015 року зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_6 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - громадянка України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України від народження, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України №1584/2017 від 15.08.2017 року.

За змістом наявного в матеріалах справи висновку за результатами перевірки від 21.02.2017 року, яким матеріали ЄО №11540 від 20.02.2017 року знято з контролю та списано до справи, 20.02.2017 року до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 щодо виявлення відсутності документу. Опитаний заявник пояснив, що 18.02.2017 року у власних справах він знаходився на ринку «Троєщина», по вул. Електротехнічній, 2 в м. Києві. Пересуваючись за вказаною адресою близько 11.00 год. перевіривши наявність власних документів виявив відсутність паспорта громадянина Федеративної Республіки Нігерія на власне ім`я. За яких обставин зник документ заявник не пояснив. До ОВС він звернувся для фіксації даного випадку, та за допомогою у відновленні вказаного документу.

За даними довідки про особу, позивач проживає у АДРЕСА_1 , довідка оформлена 22.05.2019 року та при її оформленні був присутній перекладач, що підтверджується наявністю підпису останнього на вказаному документі.

Згідно письмових пояснень позивача від 22.05.2019 року, останнім проставлено підпис під твердженнями про те, що він ознайомлений зі змістом ст. 63 Конституції України, положення вказаної норми йому зрозумілі, він надає згоду давати пояснення українською мовою, послуг перекладача не потребує.

22.05.2019 року відносно позивача складено адміністративний протокол ПР МЦУ №003268 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, перекладач при оформленні відповідного документу був відсутній, при цьому позивач своїм підписом підтвердив, що йому роз`яснено положення ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Постановою ПН ЦМУ №003268 від 22.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за ч. 1 ст. 203 КУпАП у розмірі 3400,00 грн.

Вказаний розмір штрафу позивач сплатив, що підтверджується копією квитанції №40771938 від 27.0Вказаний розмір штрафу позивач сплатив, що підтверджується копією квитанції №40771938 від 27.05.2019 року.

В судовому засіданні при розгляді справи судом було встановлено, що позивач не володіє українською мовою у зв`язку із чим до участі у справі був залучений перекладач.

За змістом наявної в матеріалах справи доповідної записки на ім`я першого заступника начальника ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області Пустовіт О.О. від 25.06.2019 року, 20.06.2019 року співробітниками відповідача було здійснено перевірку за адресою АДРЕСА_1 , яка була зазначена під час оформлення рішення про примусове повернення. За результатами перевірки вказаної адреси громадянина ОСОБА_1 виявлено не було, та місце його перебування не відоме.

При цьому, суд приходить до висновку, що зміст вказаної доповідної записки не може свідчити про те, що позивач не проживає за вказаною адресою, адже у ній не вказано у який час доби проводилась перевірка (чи співпадав цей час з робочим часом не вказано), крім того, вбачається, що відповідні висновки зроблені працівниками відповідача на підставі одноразового виходу за місцем проживання позивача.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В силу частини 1 статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 вказаного Закону, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що саме за порушення вищевказаних норм законодавства, а саме - за порушення правил перебування в Україні, проживання без документів на право проживання в Україні, відповідно до ч. 1 ст.203 КУпАП, працівником ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області стосовно гр. Нірегії ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення від 22.05.2019 року та постановою від 22.05.2019 року накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Того ж дня відносно позивача прийнято оскаржуване рішення.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Із матеріалів справи слідує, що обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, позивач посилається на те, що при прийнятті рішення уповноваженою особою відповідача не враховано сімейний стан позивача, перебування на його утриманні малолітньої дитини, а також при розгляді справи сторона позивача посилалась на відсутність забезпечення перекладача при складанні протоколу, винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення та оскаржуваного рішення. Позивач зазначає, що фактично не розумів, що саме відбувається, ставив підписи там де це сказали зробити працівники відповідача.

Згідно п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

На думку суду, у даній справі втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Під час розгляду справи, представником відповідача не наведено та не надано доказів негативної характеристики щодо позивача.

При цьому, суд вважає, що при оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, варто також оцінити дотримання прав та інтересів дитини позивача, доля якої, враховуючи її малолітній вік, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення позивача з України. Вислання позивача, як батька малолітньої дитини беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до цієї дитини і при цих конкретних обставинах відповідач, на думку суду, приймаючи оскаржуване рішення, в достатній мірі врахував найкращі інтереси дитини для цілей статті 8 Конвенції.

Також, слід зазначити, що згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (см. постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010). Таким чином, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучі встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах».

За встановлених обставин суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України, не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, а тому вимоги позивача про визнання рішення незаконним та його скасування підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З урахуванням викладених обставин та наведених норм чинного законодавства України суд приходить до висновку, що ураховуючи наявність місця проживання позивача на території України, наявність у нього малолітньої дитини, відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, відповідач безпідставно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у даному випадку були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону №3773-VI, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Крім того, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд приймає до уваги посилання сторони позивача на не забезпечення позивача під час здійснення процесуальних дій перекладачем, поскільки судом безпосередньо в судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно не розуміє української мови, і у такому випадку відсутні підстави вважати, що позивачу дійсно були роз`яснені всі його права, в тому числі на отримання правової допомоги, і він в повній мірі розумів зміст прийнятих щодо нього рішень та їх наслідки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

Адміністративний позов Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження - задовольнити.

Рішення від 22.05.2019 року, затверджене першим заступником начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О., про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 10.06.2019 року - визнати незаконним та скасувати.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 07.10.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02125, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -