Справа № 300/730/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7933/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивач: не зявився

відповідач: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року у справі № 300/730/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0905 від 25.02.2019 року,-

суддя в 1-й інстанції Главач І.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

02.04.2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДФС в Івано-Франківській, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0905 від 25.02.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням №0-0905 від 25.02.2019 року визначено позивачу податкове зобовязання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в розмірі 49794,19 грн., оскільки вказане приміщення є цехом по виробництву будматеріалів і відноситься до будівель промисловості та, в силу вимог пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не є обєктом оподаткування.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем ОСОБА_1 подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що аналізуючи норми чинного законодавства України, слід зазначити, що норми пп.«є» п.п.266.2.2 Податкового кодексу України поширюють свою дію на будь-які обєкти нерухомості, які за своїми ознаками та цільовим призначенням кваліфікуються як «будівлі промисловості». При цьому, їх належність певним субєктам (фізичним чи юридичним особам) не впливає на застосування даної норми, позаяк такої імперативної й однозначної вимоги вона не містить.

Вважає, що враховуючи засади національного податкового законодавства щодо презумпції правомірності рішень платника податку та щодо тлумачення норми закону в найбільш сприятливий спосіб для платника податку й відповідну практику Європейського суду з прав людини, обґрунтованим є трактування чинних приписів Податкового кодексу України без дискримінації за субєктним складом у частині обовязку зі сплати податку на нерухоме майно за будівлі промисловості.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу на підставі договору дарування, посвідченого 19.10.2016 року приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрованого за №1962, належить на праві власності виробничий будинок, загальною площею 1783,3 кв.м., який знаходиться за адресою: вул. Обліски, буд. 70, м. Долина, Івано-Франківська обл. Право власності на вказаний обєкт 19.10.2016 року зареєстроване в Державну реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №71133592 від 22.10.2016.

25.02.2019 року, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу, Головним управлінням Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області сформовано та направлено позивачу податкове повідомлення-рішення за № 0-0905, яким позивачу визначено податкове зобовязання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 49794,19 грн..

Вважаючи помилковим віднесення виробничого будинку до обєктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач 11.03.2019 року звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області із заявою та просив провести звірку щодо належності обєкту нежитлової нерухомості (цех по виробництву будматеріалів) до обєктів оподаткування податків на нерухомість.

Контролюючий орган листом № 336/10/09-19-50-13-25 від 21.03.2019 року повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення №0-0905 від 25.02.2019 року.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою.

Суд зазначив, що виробничий будинок, загальною площею 1783,3 кв.м., за адресою: вул. Обліски, буд. 70, м. Долина, Івано-Франківська обл., який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки в межах спірних відносин наявна лише одна з обовязкових умов - виробниче приміщення.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

В силу положень підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Водночас абзацом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Податковий кодекс України не надає тлумачення терміну «будівлі промисловості», що використовується в пп. «є» п.п. 266.2.2 ст. 266 ПК України.

Підпунктом 14.1.129.1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що обєкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють зокрема:

ґ) будівлі промисловості та склади.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

Таким чином, до будівель промисловості відносяться обєкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Отже, вказана класифікація доводить те, що використаний у ст.266 Податкового кодексу України термін «будівлі промисловості» має застосовуватися виключно відносно будівель, що експлуатуються промисловими підприємствами різних галузей. Отже, не лише цільове призначення нежитлової будівлі згідно правовстановлюючих документів, а й фактичне її використання як обєкту промисловості, є підставою для застосування пільги з оподаткування відповідно до абз. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Судовою колегією встановлено, що позивачу на підставі договору дарування на праві приватної власності належить виробничий будинок, загальною площею 1783,3 кв.м.. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №71133592 від 22.10.2016 року, виробничий будинок, обєкт нежитлової нерухомості, складова частина цех по виробництву будматеріалів, А.

В межах спірних правовідносин позивач наполягає на тому, що його нерухомість виробничий будинок є будівлею промисловості.

Проте, всупереч доводам позивача, апеляційний суд вважає за необхідним наголосити, що наявність у власності позивача названої вище нежитлової будівлі не є достатньою умовою для застосування положень пункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки застосування цього пункту можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не є промисловим підприємством в розумінні Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильним висновок Івано-Франківського окружного адміністративного суду про те, що на обєкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не розповсюджується дія підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем чи фізичною особою у власній господарській діяльності.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Відповідно до ч.1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року у справі № 300/730/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 року.