Справа № 813/3586/16
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8445/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя(і) у І інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення 12 год 17 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 02 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) Самбірської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 01 вересня 2016 року:

№ , яким йому збільшено суму грошового зобов`язання із податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) на загальну суму 34 304,05 грн, з яких за основним платежем - 27 443,24грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 6860,81грн;

№ про збільшення йому суми грошового зобов`язання із ПДФО, що справляється фізичними особами за результатами річного декларування, за штрафними (фінансовими) санкціями - на 170,00 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року у справі № 813/3586/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31 січня 2019 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 у справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року вказаний позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано ППР Самбірської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, правонаступником якої є ГУ ДФС, від 01 вересня 2016 року № у частині визначення позивачу грошового зобов`язання з ПДФО на суму 75,90 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 18,98 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в неї нараховані проценти, штрафи тощо. Тому ППР від 01 вересня 2016 року № слід скасувати лише у частині суми грошового з ПДФО на загальну суму 75,90 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 18,98 грн. Разом із тим, оскільки позивачем податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік до податкового органу не подано, то визначений йому штраф у розмірі 170,00 грн є правомірним і підстав для скасування ППР № від 01 вересня 2016 року немає.

У апеляційній скарзі відповідач ГУ ДФС просить зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що згідно з інформацією, наданою листом ПАТ «УкрСиббанк» від 17 червня 2016 року № 11-42/24325 та підтвердженої листом ПАТ «УкрСиббанк» від 14 грудня 2016 року №11-42/33821, сума прощеного ОСОБА_1 боргу складається із суми прощених тіла кредиту та процентів за користування кредитом, яка включена до податкового розрахунку за формою 1ДФ.0.

Відповідно до абз. «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ПК) поняття «сума боргу платника податку» не містить жодної деталізації та виключень. Отже, доходом платника податку в розумінні норм ПК є основна сума боргу і стандартний розмір відсотків за кредитним договором, які були анульовані (прощені) кредитором (банком).

Представник Головного управління ДПС у Львівській області, яке є правонаступником відповідача ГУ ДФС, у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 та частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 28 листопада 2006 року ОСОБА_1 та АТ ІБ «УкрСиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту № 00, відповідно до якого банк передав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 33000,00 швейцарських франків.

Згідно із надісланим позивачу листом (повідомленням) ПАТ «УкрСиббанк» від 04 червня 2014 року № 31-4-11-04/217, за кредитним договором № 00 від 28 листопада 2006 року станом на 04 червня 2014 року за ОСОБА_1 обліковується кредитна заборгованість у сумі 24 701,10 швейцарських франків. ПАТ «УкрСиббанк», як кредитор, з метою виконання вимог підпункту 164.2.17. пункту 164.2 статті 164 ПК повідомив позивача, що банком прийнято рішення про анулювання його кредитної заборгованості станом на 04 червня 2014 року у сумі 12 350,55 швейцарських франків, що по курсу Національного банку України на той час складало 162 863,79 грн. Одночасно ПАТ «УкрСиббанк» звернуто увагу ОСОБА_1 на те, що анульована сума заборгованості підлягає оподаткуванню і позивач зобов`язана сплатити ПДФО та військовий збір із отриманого доходу, відобразивши суми отриманого доходу у річній податковій декларації у відповідності до абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК.

У листі ПАТ «УкрСиббанк» від 14 грудня 2016 року № 11-42/33821 вказано, що сума анульованого боргу позивача складається із основного боргу за кредитом (тіла кредиту) у розмірі 12 312,18 швейцарських франків та відсотків за користування кредитом у розмірі 38,37 швейцарських франків, що станом на 04 червня 2014 року по курсу Національного банку України складає 162863,79 грн.

Відповідно до відомостей ЦБК ДРФО ДФС про суми виплачених доходів фізична особа-платник податку ОСОБА_1 протягом ІІ кварталу 2014 року отримав дохід у виді додаткового блага за ознакою доходу « 126» в сумі 162 863,79 грн (сума анульваного боргу складається з головного боргу за кредитом, відсотків за користуванняям кредитом та не включає пеню).

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Абзацом другим пункту 164.1 статті 164 ПК встановлено, що загальним оподатковуваним доходом є будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (підпункт 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Абзацом «б» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

Згідно із абзацом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

На переконання апеляційного суду, на підставі аналізу наведених правових норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що боржник, який отримав додаткове благо у виді прощення (анулювання) основної суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Окрім того, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що додаткове благо визначається як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Оскільки надана у кредит сума підлягає поверненню, то сама по собі вона не збільшує доход платника податку. Однак, коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, то у такого платника податку виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Згідно із частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 546 ЦК встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до приписів статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами статті 605 ЦК зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відтак, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, а тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Отже, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід, а сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Тому у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом, і за прострочення виконання грошового зобов`язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування таких платежів.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, обґрунтовано врахував під час вирішення спору таку правову позицію, викладену Верховним Судом, зокрема, у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/5376/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 826/14782/15, від 21 листопада 2018 року у справі №813/279/16.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При вирішенні цього спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов`язання зі сплати податку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на думку апеляційного суду, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року у справі № 813/3586/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 03 жовтня 2019 року.