Справа № 200/9425/19-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 р. Справа№200/9425/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (місце знаходження: пр. Миру, буд. 70, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду с позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області про визнання протиправним дії Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області, оформлені листом від 07.06.2019 № 56-3.3-24935-56.1, щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни»; зобов`язання Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області надати ОСОБА_1 статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до п.1 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з дня виникнення права - 01.05.2019.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що відмова відповідача у встановленні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі вкладки до посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. Зокрема зазначив, що відповідачем відмовлено у наданні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі вкладки до посвідчення на підставі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист», однак відповідно до довідки від 02.05.2019, виданої Обласною медико-соціальною експертною комісією № 2 м. Маріуполя позивачу з 01.05.2019 безстроково присвоєна третя група інвалідності, причиною інвалідності є травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Від Головного управління Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецький області до суду надійшов відзив, відповідно до якого, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що якщо особа отримала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, така особа належить до інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення. Ч.1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» визначено, що обов`язок військової служби невід`ємно пов`язаний з пораненням, контузією, каліцтвом, захворюванням, одержаним під час захисту Батьківщини та виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків). Згідно позовної заяви травми, які призвели до встановлення групи інвалідності позивачем отримані під час навчання у військовому училищі та під час виконання обов`язків чергового частини, а не під час прийняття участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому у Департаменту відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_1 вкладки до посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Позивачем, подано відповідь на відзив, відповідно до якої, позивач вважає що відповідачем не спростовані підстави зазначені в позовної заяві в обґрунтування позовних вимог, що травма та захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Відмова позивачу у встановленні статусу інваліда війни, з огляду на те, що відповідач вже встановив позивачу цей статус, видавши 31.03.2011 відповідне посвідчення інваліда війни, свідчить про непослідовність дій органу місцевої влади, що не може свідчати про дотримання державного принципу «належного урядування», принципу верховенства права та принципу правової визначеності.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 30 серпня 2019 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11 вересня 2019 року.

11 вересня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 01 жовтня 2019 року.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без участі позивача. Крім того, зазначив, що позовні вимоги підтримає у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні не з`явився, надав заяву, що просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вказаних приписів процесуального законодавства, суд перейшов до розглянути справи в порядку письмового провадження 01 жовтня 2019 року.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 має посвідчення, як особа, яка є інвалідом 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни серія ААБ, № 022617. Згідно вкладок до посвідчення, воно діяло строком з 31.03.2011 по 01.04.2013; з 01.04.20913 по 01.04.2016; з 28.04.2016 по 01.05.2019 (а.с.17).

20.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради с заявою про видачу вкладки до посвідчення «Інвалід війни», встановлено 3 групу інвалідності строком - безстроково.

Згідно свідоцтва про хворобу № 42 від 02.12.2010 ОСОБА_1 , у 1983 р. при виконанні службових обов`язків, під час навчання у військовому училищі, отримав травму правого колінного суглобу, 22.06.1993 р. під час виконання обов`язків чергового частини при обході підрозділів впав у льохове приміщення, отримав травму голови та хребта.

Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серія 12 ААБ № 065102 від 02.05.2019 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності з 01.05.2019, причина інвалідності - травма ТАК, пов`язання з виконанням обов`язків військової служби, інвалідність встановлено безстроково (а.с.22)

Листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 07.06.2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що відсутні правові підстави для видачі вкладки до посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа: 1) військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. У наданій довідці МСЕК від 02.05.2019 серії 12 ААБ № 065102 зазначена причина інвалідності як «травма отримана під час виконання обов`язків військової служби». Інформація про перебування на фронті в інші періоди, прийняття участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або інших ядерних аварії у департаменті відсутня (а.с.16).

Не погодившись з прийнятим рішенням та відповіддю позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду с позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства, та робить висновки по суті спору.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (надалі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм чи каліцтв, що призвели до інвалідності військовослужбовця, встановлюють військово-лікарські комісії ВЛК) та приймають відповідні постанови.

Частина 2 ст. 7 Закону №3551-XII доповнює перелік осіб з інвалідністю внаслідок війни передбачений частиною 1 даної статті. Зокрема, згідно п.1 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Отже, за змістом ст.7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключно особи з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій.

Віднесення особи до інваліда війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок війни.

Таким чином, необхідно з`ясувати саму причину інвалідності, а саме чи дійсно пов`язана вона з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-XII (під час воєнних дій), адже в іншому випадку особа не може вважатись інвалідом війни.

Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії інвалідності затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є, зокрема:

- поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язані з виконанням службових обов`язків; пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій;

- захворювання, отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Тобто, чинним законодавством регламентовано перелік причин інвалідності, які можуть бути зазначені у довідці МСЕК.

Отже, вказані вище обставини підтверджують, що виявлена у позивача травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (Положення №402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Згідно підпункту «а» пункту 21.5 Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни)», а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».

Водночас, якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».

За змістом пунктів 21.12, 21.13 Положення №402 причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, та/або у разі відсутності у свідоцтві про хворобу або інших військово-медичних документах постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань (поранень), причинний зв`язок визначається (переглядається) штатними ВЛК за територіальним принципом.

Отже, обов`язковою умовою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність відповідної постанови ВЛК із висновком про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини.

Судом встановлено, що позивач отримав інвалідність в мирний час та не приймав участі у захисті Батьківщини, не перебував на фронті чи в районі воєнних дій.

Крім того, в матеріалах справи відсутня відповідна постанова ВЛК, якою б підтверджувався причинний зв`язок поранення позивача (контузія, травма, каліцтво) із захистом Батьківщини.

При цьому, обласною Медико-соціальною експертною комісією м. Маріуполь, позивача визнано інвалідом ІII групи, видано довідку серії 12ААБ довідка МСЕК №065102 від 02.05.2019, в якій зазначено причину інвалідності "Травма, ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби", яка не може бути належним доказом, оскільки не містить відомостей про причинний зв`язок поранення позивача із захистом Батьківщини, не підтверджує перебування позивача на фронті чи в районі воєнних дій у складі діючої армії.

Слід зазначити, що саме поняття "обов`язків військової служби", в Законі №3551-XII є невід`ємно пов`язаним з пораненням, контузією, каліцтвом, захворюванням, одержаними під час захисту Батьківщини та виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), про що йдеться у ч. 1 ст. 7 Закону від 22.10.1993 № 3551 -XII.

Аналогічне трактування поняття "обов`язків військової служби" є у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-377а13, де зазначено: "...віднесення особи до інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону від 22.10.1993 № 3551-ХІІ безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "ветеран війни", яке міститься у ст. 4 цього Закону".

Доводи позивача про те, що відмова у встановлені статусу інваліда війни, з огляду на те, що відповідач вже встановив цей статус, видавши 31.03.20111 відповідне посвідчення інваліда війни, свідчить про непослідовність дій органу місцевої влади, що не може свідчати про дотримання державою принципу «належного урядування», принципу верховенства права та принципу правової визначеності суд вважає безпідставними з урахуванням нижченаведеного.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також, Європейський суд з прав людини у справі "Лелас проти Хорватії" зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Тобто, порушення принципи належного урядування має місце у разі, коли державний орган не дотримуючись власних процедур тим самим порушує права особи, або виправляє свої минулі помилки, вчиняючи дії, які порушують права особи. Тобто, визначальним в даному випадку є наявність порушення прав особи внаслідок таких дій державного органу.

Однак, в даному випадку жодних порушень прав позивача внаслідок оскаржуваних дій та розпорядження відповідача судом не встановлено, до того ж, внаслідок помилки відповідача, допущеної у минулому, позивач тривалий період часу перебував у більш сприятливих умовах ніж на які мав законне право. При цьому, виправлення такої помилки відповідачем спрямоване на відновлення законності та жодним чином не може свідчити про безпідставне втручання у законні права позивача, адже такі права надані позивачу без наявності достатніх на те правових підстав.

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши досліджені під час розгляду справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, оскільки відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Оскільки, в задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, судові витрати здійснені позивачем не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Донецької області (місце знаходження: пр. Миру, буд. 70, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 08 жовтня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова