Справа № 580/1456/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1456/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Руденко А.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 №Ф-3355-50.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що судом не досліджено та не дана правова оцінка бездіяльності посадової особи - державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, що полягає у невнесенні належним чином та у визначений строк змін до відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця на підставі постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15, адже постанова набрала законної сили 28.11.2015 та копія постанови надіслана державному реєстратору реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області для виконання обов'язків, передбачених ст. 49 Закону України Про держави реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Однак, з не відомих підстав, постанова Черкаського окружного адміністративно суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 про припинення підприємницької діяльності позивача не була виконана належним чином та запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був внесений лише 19.03.2019.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Головне управління ДФС у Черкаській області просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 залишити без змін.

У відзиві відповідач вказує, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, а отже і позбавляється статусу платника єдиного внеску саме з цієї дати. За обліковими даними інформаційної системи ГУ ДФС у Черкаській області, загальна сума заборгованості позивача, станом на 06.02.2019 становить 18276,72 грн., а тому на підставі цих даних ГУ ДФС у Черкаській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 № Ф-3355-50, відповідно до вимог чинного законодавства.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 31.03.2006 зареєстрована як фізична особа-підприємець, запис №0010352.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Згідно інтегрованої картки позивачу з 09.02.2018 по 31.01.2019 був нарахований єдиний внесок на загальну суму 18 276 грн. 72 коп. Позивач в період з 09.02.2018 по 31.01.2019 єдиний внесок не сплачувала.

06.02.2019 відповідачем відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів винесено вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) Ф-3355-50 у сумі 18 276 грн. 72 коп.

19.03.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис №3010352 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) Ф-3355-50 від 06.02.2019 протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення суду про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є підставою для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця, та його винесення судом не тягне автоматичну втрату статусу фізичної особи-підприємця, а оскільки лише 19.03.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис №3010352 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, то така мала сплачувати єдиний внесок до цієї дати.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб-підприємців врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.05.2003.

Згідно частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.05.2003 фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон України №2464).

Відповідно до статті 1 Закону України №2464, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно абзацу 3 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно частини 4 статті 6 Закону України №2464 у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов'язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно частини 8 статті 9 Закону України №2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Згідно частини 12 статті 9 Закону України №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Статтею 7 Закону України №2464 визначено базу нарахування єдиного внеску.

Так, згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464 (в редакції, яка діє з 01.01.2018) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з інтегрованої картки позивача, позивач протягом 2017 та 2018 років не сплачувала єдиний внесок.

Згідно частини 4 статті 25 Закону України №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 за адміністративним позовом державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про припинення підприємницької діяльності адміністративний позов задоволено повністю; припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

У резолютивній частині такої постанови зазначено: «Копію постанови надіслати державному реєстратору реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області для виконання обов'язків, передбачених ст. 49 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"».

В постанові Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 зазначено, зокрема, що «При цьому, як вбачається з наданої позивачем довідки станом на 13.08.2015 відповідач не має заборгованості перед бюджетом зі сплати податків, зборів (обов'язкових платежів)».

Згідно пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.05.2003 державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов'язано з банкрутством юридичної особи.

Таким чином, рішення суду про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є підставою для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно зі ст. 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV (в редакції, чинній на час прийняття постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015) суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем заповнити реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв'язку з постановленням судового рішення, внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв'язку з постановленням судового рішення та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 набрала законної сили 28.11.2015.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис №3010352 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 внесений лише 19.03.2019.

Таким чином, за 2017 та 2018 року позивачу і був нарахований єдиний внесок на загальну суму 18 276 грн. 72 коп., який не був сплачений позивачем.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід зазначити, що «трискладовий тест» для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене «згідно із законом»; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно «необхідне в демократичному суспільстві».

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

У рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (" Онер'їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Отже, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" №28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Judgment in the Case of Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" №45701/99).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства ("Stretch - United Kingdom" №44277/98).

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» Консультативна рада Європейських суддів вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов'язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх ex-officio.

Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію існування самого права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним.

Зважаючи на вищевикладені приписи Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», практику Європейського суду з прав людини, та беручи до уваги те, що постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 набрала законної сили 28.11.2015 та була направлена державному реєстратору реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області для виконання обов'язків, передбачених ст. 49 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, колегія суддів приходить висновку, що ОСОБА_3 мала законне сподівання на те, що відповідне рішення буде у законодавчо встановлений порядок та термін направлене державному реєстратору для внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак, таке зволікання судом та реєстратором з вчиненням передбачених законодавством дій призвело до негативних наслідків для позивача в частині прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 №Ф-3355-50, який утворився, зокрема, у зв'язку з відсутністю запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що зволікання Черкаським окружним адміністративним судом з направленням державному реєстратору постанови від 28.09.2015 у справі №823/3608/15 та державним реєстратором з внесенням запису в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не може мати наслідком позбавлення позивача права на мирне володіння її майном, крім того, з огляду на те, що таке зволікання з внесенням запису в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відбулось за відсутності будь-якої вини (чи не вчинення передбачених законом обов'язкових дій) з боку позивача.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить висновку, що з набранням законної сили постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 у справі №823/3608/15, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 позивач мала законні очікування на його виконання, а тому, мала законне право вважати що не має статусу фізичної особи-підприємця і не повинна сплачувати єдиний внесок протягом 2017-2018 років, а тому суд вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 №Ф-3355-50, винесена відповідачем, підлягає скасуванню, а позов - задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, колегія суддів приходить висновку, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права, а також неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, призвели до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Відповідно до пп. «б» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до КАС України, суд враховує, що позивачем за подання до суду адміністративного позову у даній справі сплачено судовий збір у сумі 768, 40 грн., що підтверджується квитанцією №ПН289 від 25 квітня 2019 року (а.с.2, т.1), та за подання апеляційної скарги - 768, 40 грн. (згідно квитанції № від 05 липня 2019 року) та 384, 20 грн. (згідно квитанції № від 08 серпня 2019 року.

Отже, розмір судових витрат у вигляді сплати судового збору, понесених ОСОБА_3 в ході розгляду даної справи складає 1921, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області №Ф-3355-50 від 06.02.2019.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (18002, м. Черкаси, Черкаська область, вул. Хрещатик 235, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання до суду позову та апеляційної скарги у розмірі 1921 (тисяча дев'ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов