Справа № 826/3063/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 липня 2019 року № 826/3063/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шевченко Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Поліщук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

за участі учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_3,

представників відповідача - Карманського І.Б., Мужецької К.О.,

представника третьої особи - Рибалка О.В.

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області (далі по тексту - третя особа), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про скасування дозволу на імміграцію в України ОСОБА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив про протиправність такого рішення, яке призвело до погіршення способу життя ОСОБА_1, оскільки він не може вільно пересуватися та користуватися правами передбаченими законодавством про правовий статус іноземців, а також виконувати вимоги законодавства, так як у зв'язку із скасуванням дозволу на імміграцію скасована посвідка на постійне проживання в Україні ОСОБА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Державна міграційна служба України заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на те, що ДМС України не порушувало права позивача, оскільки відповідачем не приймалось жодного рішення стосовно позивача та не вчинялось бездіяльності, крім того ДМС України не є правонаступником Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

Представники відповідача у судовому засідання заперечували проти задоволення адміністративного позову.

Також в матеріалах справи містяться письмові пояснення третьої особи, в яких останній вказує на те, що рішення відповідача про скасування позивачу дозволу на імміграцію у зв'язку із встановленням факту надання свідомо неправдивих відомостей при отриманні дозволу на імміграцію, який в подальшому став підставою для отримання іншого дозволу на імміграцію є законним та обгрунтованим. Крім того, твердження позивача, про батьківство дитини, яка є громадянином України, не відповідають нормам законодавства у сфері набуття та припинення громадянства України.

У судовому засіданні представник третьої особи підтримав позицію відповідача, також просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, в 2004 році громадянка В'єтнаму ОСОБА_2 (ОСОБА_2), яка є дружиною позивача ОСОБА_1, отримала в органах Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 від 05.05.2004. (а.с. 143 т. 1)

Для оформлення вказаної вище посвідки, відповідно до Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.21981 ОСОБА_2 (ОСОБА_2) надала довідку про її направлення на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, отриманої з ВАТ «Завод Ленінська Кузня» та набула статусу - іммігрант.

У подальшому, в 2005 році, позивач ОСОБА_1, на підставі статті 4 Закону України «Про імміграцію», за згодою громадянки ОСОБА_2 викладеної в заяві від 06.10.2005 отримав дозвіл на імміграцію, як чоловік іммігранта.

Однак, в 2008 році Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на адресу Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області направлено лист №17/4425 від 04.06.2008, в якому зазначено, що у ході здійснення заходів по протидії нелегальній міграції іноземних громадян посадовими особами УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області встановлено факт отримання в УГІРФО ГУ МВС України в Київській області посвідки на постійне проживання на території України громадянкою Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 (ОСОБА_2) шляхом подання неправдивих відомостей. (а.с. 145 т. 1)

Так для отримання посвідки вказано особа надала довідку з ВАТ «Завод Ленінська Кузня», яка містить в собі недостовірні дані. Крім того, встановлено, що на момент отримання такої довідки ОСОБА_2 (ОСОБА_2) не була зареєстрована у Макарівському районі Київської області.

За результатом розгляду листа №17/4425 від 04.06.2008 Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області підготовлено висновок про скасування громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 (ОСОБА_2) дозволу на імміграцію, видворенню за межі України та забороні в'їзду на територію України терміном на 5 років.

У подальшому, Управлінням Служби безпеки України в Харківській області листом №70/6/1794 - 1704 від 14.08.2008 повідомлено Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про те, що слідчим відділом Управління СБУ в Харківській області розслідується кримінальна справа №1794, порушена стосовно громадян Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ст. 332 ч. 2 КК України.

Під час розслідування встановлено, що позивач отримав посвідку для постійного проживання на території України серії НОМЕР_2 від 07.10.2005 на підставі шлюбу з громадянкою Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 (ОСОБА_2), проте установлений при розслідуванні факт надання свідомо неправдивих відомостей дружиною позивача при оформленні дозволу на імміграцію є підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Таким чином, за результатом розгляду повідомлення, та встановленням прямо закріплених законом підстав, висновком Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію.

Не погоджуючись з таким висновком відповідача, вважаючи його незаконним, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон України №2491-III).

Статтею 1 Закон України №2491-III, в редакції, чинній на момент прийняття рішення, передбачено, що дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію, а імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до ч. 3 п. 4 Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію» передбачено, що необхідно вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Як вже зазначалося вище, в 2004 році громадянка В'єтнаму ОСОБА_2 (ОСОБА_2) отримала в органах Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 від 05.05.2004 та відповідно набула статус - іммігрант.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

У свою чергу, статтею 4 передбачено, що дозвіл на імміграцію надається батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям.

Таким чином, ОСОБА_1, на підставі вищезазначеної статті, а також за згодою громадянки ОСОБА_2 (ОСОБА_2), викладеної в заяві від 06.10.2005, отримав дозвіл на імміграцію, як чоловік іммігранта.

Статтею 12 Закону України №2491-III закріплено вичерпний перелік підстав на яких дозвіл на імміграцію може бути скасований, зокрема пунктом 1 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасований, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так, з матеріалів справи судом установлено, що в 2008 році УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області на адресу УГІРФО ГУ МВС України в Київській області направлено лист №17/4425 від 04.06.2008 щодо незаконної легалізації громадянки ОСОБА_2 (ОСОБА_2), в якому викладена інформація про допущенні порушення вимог Закону України «Про імміграцію» під час оформлення дозволу на імміграцію, зокрема, надання недостовірних даних викладених в довідці про її направлення на професійне навчання та роботу на підприємства і організації СРСР, отриманої з ВАТ «Завод Ленінська Кузня», вказане підтверджується листом ВАТ «Завод Ленінська Кузня» №702/176 від 02.06.2008. (а.с. 146 т. 1)

За результатом розгляду вищезазначеного листа УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві підготовлено висновок про скасування громадянці ОСОБА_2 дозволу на імміграцію, видворенню за межі України та забороні в'їзду на територію України терміном на 5 років.

Відповідно до висновку, в цьому ж році, Управлінням Служби безпеки України в Харківській області листом №70/6/1794 - 1704 від 14.08.2008 повідомлено УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про факт надання свідомо неправдивих відомостей дружиною позивача при оформленні дозволу на імміграцію, що в подальшому відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» стало підставою для отримання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію.

Виявлені обставини відповідно до п.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» стали підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Також суд звертає увагу на посилання позивача про батьківство дитини, яка є громадянином України, як такі, що не відповідають нормам законодавства у сфері набуття та припинення громадянства України.

Так, питання правового змісту громадянства України, підстав і порядку його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядку оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначені Законом України «Про громадянство» від 18.01.2001 №2235-ІІІ.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 7 вказаного Закону особа, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України. Особа, яка народилася на території України від іноземців, які постійно на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Статтею 1 цього закону передбачено, що проживання на території України на законних підставах - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні

Однак, умисне порушення встановленого порядку отримання дозволу на імміграцію батьками дитини, шляхом надання недостовірних відомостей при його оформленні, викриття цих фактів з подальшим скасуванням дозволів на імміграцію, видворенням за межі України і забороні в'їзду, свідчать про незаконність підстав для перебування батьків на території України.

А відтак, недотримання обов'язкової умови законності знаходження на території України, виключає можливість правомірного отримання дитиною громадянства України.

Крім того, посилання позивача на порушення відповідачем встановленого порядку скасування дозволу на імміграцію, а саме недотримання відповідачем п. 23 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, щодо запрошення для надання пояснень, є хибним.

Так, відповідно до вимог вказаного вище п. 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Аналіз зазначеного пункту свідчить, що закріплена законодавцем можливість запрошувати іммігрантів для надання пояснень або запитувати додаткову інформацію, має більш диспозитивний характер, тобто носить допоміжну функцію для прийняття відповідного рішення.

Більш того, запрошення іммігрантів для надання пояснень, відбувається в разі наявності достовірної інформації щодо реєстрації за місцем постійного проживання, відсутність відомостей про місцезнаходження позивача на період скасування йому посвідки, дає підстави стверджувати, що безпосередньо самим позивачем були порушені вимоги п. 19 Порядку 1983, яким передбачено, що іммігранти, які отримали посвідки, повинні зареєструватися за місцем постійного проживання, а у разі зміни місця проживання перереєструватися в порядку, встановленому для громадян України.

Зокрема, у висновку УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про скасування дозволу на імміграцію громадянину В'єтнам ОСОБА_1 за листом Управлінням СБУ в Харківській області зазначено, що стосовно позивача порушено кримінальну справу №1794 за ознаками злочину. передбаченого ч. 2 ст. 332 Кримінального кодексу України.

З вироку Дергачівського районного суду справа №1-86/2010 від 31.03.2010 по обвинуваченню ОСОБА_1 в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України встановлено, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_1 займаючись злочинною діяльністю у період з 2007 по 2008 рік включно, знаходився на території Харківського регіону.

Інформації щодо виконання позивачем вимог п. 19 Порядку 1983 не надано, а відтак твердження про недотримання відповідачем процедури скасування посвідки не підтверджено матеріалами справи.

Крім того, посилання позивача на порушення принципу належного урядування, невідповідності обмеження критеріям демократичного суспільства по відношення до позивача, не доведення «легітимної мети» є помилковим твердженням, оскільки громадянин В'єтнаму ОСОБА_1 перевірявся відповідними органами не за порушення міграційного законодавства, а за вчинений кримінальний злочин.

Зокрема, зазначеним вище вироком Дергачівського районного суду громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України та засуджено до 4 років позбавлення волі, що відповідно до ст. 12 КК України (станом на момент вироку) є злочином середньої тяжкості, що у свою чергу відповідно до п. 2 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Також суд звертає увагу на те, що висновок про скасування дозволу на імміграцію громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 за листом Управління СБ України в Харківській області затверджено начальником УГІРФО ГУ МВС України в місті Києві 06.11.2008, проте, встановлено, що 09.01.2009 до управління надійшов лист Управління СБ України в Харківській області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину В'єтнаму ОСОБА_1, з огляду на що суд зазначає, що вказана дата (09.01.2009) є технічною опискою.

Згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Trofimchuk проти України", від 28.10.2010 № 4241/03 зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії є таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72, 73, 77, 143, 243-246, 250, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області (вул. Мироносицька, 2, м. Харків, 61002, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко