Справа № 440/3284/19
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/3284/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України, відповідно до якого просить:

- визнати протиправною бездіяльність МВС України щодо відмови ОСОБА_1 у грошовій компенсації за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку;

- зобов`язати МВС України відшкодувати позивачу грошову компенсацію за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку у розмірі 1902,38 грн;

- стягнути з МВС України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку у розмірі 1902,38 грн;

- встановити судовий контроль шляхом зобов`язання МВС України подати в установлений судом термін з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на допущення відповідачем протиправною бездіяльності МВС України щодо відмови ОСОБА_1 у грошовій компенсації за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку.

Ухвалою суду від 04.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.09.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України, що розцінений судом як пояснення третьої особи, відповідно до якого представник третьої особи наголосив, що позивач отримав путівку до лікувального закладу безоплатно, тобто скориставшись пільгами не як ветеран органів внутрішніх справ. Крім того, наголосив, що Департамент персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України є структурним підрозділом, відтак оскарження його дій - порушення вимог законодавства /а.с. 43-44/.

26.09.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Зауважував про безпідставність посилань ОСОБА_1 на положення Порядку відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних із проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, оскільки він отримав путівку до лікувального закладу безоплатно, тобто скориставшись пільгами не як ветеран органів внутрішніх справ. Наголосив на втраті чинності таким Порядком та необхідність застосування позивачем п. 7-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни з метою отримання листів талонів для безоплатного проїзду. Зазначив про неможливість надання витребуваних судом документів, оскільки останні знаходяться в ДП «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області» /а.с. 55-57/.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 набув правовий статус інваліда другої групи і має право на пільги як ветеран війни-інвалід війни /а.с. 4/. Крім того, згідно посвідчення № НОМЕР_2 позивач також має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ /а.с. 13/.

Скориставшись путівкою № 1104 на санаторно-курортне лікування у МРЦ МВС України «Перлина Прикарпаття», позивачем понесено витрати на проїзду до санаторно-курортного закладу і назад у розмірі 1902,38 грн.

З метою отримання компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ НП в Полтавській області - голові ліквідаційної комісії з заявою від 24.05.2019, до якої додав, крім іншого, документи на підтвердження понесених витрат /а.с. 14, 17-19, 21-37/.

Відповідно до листа від 12.06.2019 № 4/П-73 за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області позивача повідомлено про направлення пакету його документів за належністю до ДУ ТМО МВС по Полтавській області для подальшого розгляду /а.с. 15/.

Листом від 09.08.2019 № 33/37-1047 ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області», позивачу повідомлено про відсутність у нього права для відшкодування проїзду до лікувальних установ, визначених Порядком відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних із проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, оскільки він отримав путівку до лікувального закладу безоплатно, тобто скориставшись пільгами не як ветеран органів внутрішніх справ /а.с. 16/.

Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся до суду.

Перевіряючи відповідність закону вчинених владним суб`єктом діянь управлінського характеру, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Пунктом 3 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, крім іншого, безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад. Інваліди війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України. Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи. За бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: інваліди війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, інваліди війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Порядок оплати санаторно-курортного лікування та відпочинку в Міністерстві внутрішніх справ України, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 вересня 2005 р. N 803, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2005 р. за N 1175/11455 (надалі по тексту - Порядок №803).

Пунктом 1 такого Порядку встановлено, що на санаторно-курортне лікування на підставі медичних показань та за відсутності протипоказань направляються:

- особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх дружина або чоловік та діти до 18-річного віку (далі - члени їх сімей);

- військовослужбовці Національної гвардії України та члени їх сімей;

- ветерани органів внутрішніх справ України;

- пенсіонери МВС України (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовці Національної гвардії України, звільнені у запас або відставку за віком, через хворобу, які мають вислугу 20 років і більше (у пільговому обчисленні)) та члени їх сімей;

- наймані працівники органів внутрішніх справ, в тому числі, які працюють за трудовим договором і сплачують внески у Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - наймані працівники).

Так, обґрунтовуючи свою позицію, відповідач наголошував, що нормами Порядку №803 визначено, що путівки на санаторно-курортне лікування в МРЦ та ЛВЛ МВС України видаються з оплатою 25 відсотків їх вартості, крім інших, ветеранам органів внутрішніх справ. Відтак, лише за умови отримання путівки особою як ветераном органів внутрішніх справ можливе відшкодування вартості проїзду на підставі Порядку № 824. При цьому, зазначив про застосування позивачем п. 7-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни з метою отримання листів талонів для безоплатного проїзду.

Надаючи оцінку викладеному, суд зауважує наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 року № 969 «Про внесення змін до порядків, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 р. № 785 і від 7 лютого 2007 р. № 150» установлено, що інвалідам війни, які отримали санаторно-курортні путівки відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 р. № 187 (Офіційний вісник України, 2006 р., № 8, ст. 444; 2013 р., № 96, ст. 3552), виплачується структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад компенсація вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад у транспорті загального користування (залізничному та автомобільному) згідно з поданими проїзними квитками. У разі проїзду залізничним транспортом відшкодовується вартість квитка у плацкартному вагоні. Витрати, пов`язані з виплатою компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету в межах видатків, передбачених Міністерству соціальної політики на зазначену мету.

Зважаючи, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_1 отримав санаторну-курортну путівку як інвалід війни в силу Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 р. № 187, відтак відсутні і підстави для компенсації відповідних витрат структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад.

Всупереч посиланням відповідача на отримання ОСОБА_1 путівки з інших підстав, ДУ ТМО МВС України по Полтавській області, надавши останньому путівку на лікування в МРЦ МВС України «Перлина Прикарпаття» фактично визнав право позивача на таку пільгу як безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням, що відповідно до вказаної вище норми, діє у комплексі з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Отже, указане право приватної особи за своїм характером та способом реалізації має абсолютний безумовний характер і залежить лише від вільної волі громадянина.

Юридично неспроможним суд також вважає посилання відповідача і на положення пункту 7-1 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. N 302 стосовно видачі вказаними листів талонів на право одержання ветеранами війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості особам з інвалідністю внаслідок війни - орган соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина, зважаючи на наступне.

Відповідно до абз.2 пункту 2 вказаного положення визначено, що лист талонів на право одержання учасниками бойових дій та особами з інвалідністю внаслідок війни проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є документом, на підставі якого надається право на пільговий проїзд зазначеним особам згідно з пунктом 17 частини першої статті 12, пунктом 21 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Тоді як спір у даній справі стосується пільги з компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, визначеної положеннями пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відтак норми Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Натомість Порядком відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних із проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, санаторіях і будинках відпочинку, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 24.09.2012 N 824, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 жовтня 2012 р. за N 1721/22033 (надалі по тексту - Порядок №824) встановлено наступне.

Ветеранам органів внутрішніх справ надається право на безоплатний проїзд (до місця призначення та у зворотному напрямку) у межах України один раз на рік залізничним транспортом у купейному вагоні швидкого чи пасажирського потяга або водним чи автомобільним транспортом міжміського сполучення для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, санаторіях і будинках відпочинку /п.2/.

Відшкодування фактичних витрат за проїзд до санаторіїв та будинків відпочинку здійснюється Міністерством внутрішніх справ України, головними управліннями, управліннями МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на підставі заяви ветерана органів внутрішніх справ та за умови пред`явлення документів про використання путівки до медичного реабілітаційного центру МВС України, санаторію чи будинку відпочинку і проїзних документів (квитків), що підтверджують фактичні витрати /п.3/.

У разі якщо ветеран органів внутрішніх справ прямує до місця лікування (відпочинку) та у зворотному напрямку в нижчому за класом вагоні, відшкодування здійснюється за фактичними витратами.

Якщо проїзд здійснюється у вагоні вищого класу, ніж передбачено пунктом 2 цього Порядку, відшкодування здійснюється за тарифами купейного вагона швидкого чи пасажирського потяга /п. 4/.

Відшкодування витрат ветеранам органів внутрішніх справ, пов`язаних із проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, санаторіях і будинках відпочинку, здійснюється незалежно від підпорядкування санаторіїв та будинків відпочинку /п. 5/.

У разі якщо право ветерана органів внутрішніх справ на безоплатний проїзд для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, санаторіях і будинках відпочинку передбачено декількома нормативно-правовими актами, реалізація цього права здійснюється за одним із них за вибором ветерана органів внутрішніх справ /п.6/.

Системний аналіз викладених норм такого положення приводить до висновку, що підставою для відшкодування витрат за проїзд до санаторіїв та будинків відпочинку є виключно волевиявлення особи, що має статус ветерана органів внутрішніх справ (у формі заяви) та пред`явлення документів про використання путівки до медичного реабілітаційного центру МВС України, санаторію чи будинку відпочинку і проїзних документів (квитків), що підтверджують фактичні витрати. При цьому підстави надання путівки (у тому числі і відсоткове співвідношення оплати такого санаторно-курортного лікування та відпочинку в Міністерстві внутрішніх справ України) для лікування та відпочинку в таких центрах не визначені.

Відтак позивач за своїм вибором, визначеним пунктом 6 вказаного Порядку №824, реалізував своє право на безоплатний проїзд для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС України, санаторіях і будинках відпочинку в межах такого Порядку.

В свою чергу суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнати протиправною бездіяльність МВС України щодо відмови ОСОБА_1 у грошовій компенсації за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку, а також зобов`язати МВС України відшкодувати позивачу грошову компенсацію за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку у розмірі 1902,38 грн, виходячи з наступного.

Варто наголосити, що позивач не звертався із заявою до Міністерства внутрішніх справ України, оскільки із заявою про отримання компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУ НП в Полтавській області - голові ліквідаційної комісії.

Відомостей та доказів на підтвердження звернення саме до Міністерства внутрішніх справ України, якого ОСОБА_1 . визначив відповідачем в межах даної справи, суду надано не було.

З урахуванням встановлених обставин, суд зазначає про відсутність порушених прав ОСОБА_1 в частині бездіяльності щодо відмови позивачу у грошовій компенсації за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку таким суб`єктом владних повноважень як Міністерство внутрішніх справ України.

Відтак, підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України відшкодувати позивачу грошову компенсацію за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку в розмірі 1902,38грн та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача грошової компенсації за відшкодування ветеранам органів внутрішніх справ витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в медичних реабілітаційних центрах МВС, санаторіях і будинках відпочинку в розмірі 1902,38грн - не має.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачами при зверненні до суду не обґрунтовано у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів Міністерством внутрішніх справ України.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 частини першої статті 4, статті 5, частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як от наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 грудня 2015 року у справі №21-5361а15, від 1 грудня 2015 року у справі №21-3222а15, від 08 грудня 2015 року у справі №21-5435а15.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України не підлягають задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про зобов`язання МВС України подати в установлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду, суд зазначає про відсутність підстав для його задоволення, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 00032684), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Департамент персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г. Ясиновський