Справа № 813/2431/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2019 року

Київ

справа №813/2431/16

адміністративне провадження №К/9901/15424/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шевцової Н.В.,

суддів: Данилевич Н.А., Кашпур О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 813/2431/16

за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у складі головуючого судді: Хоми О.П.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Судової-Хомюк Н.М., суддів: Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.

У С Т А Н О В И В:

I. Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернулася до суду з позовом до Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі - Червоноградська ОДПІ, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 вересня 2016 року, просила:

1.1. Визнати протиправним та скасувати наказ ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О «Про звільнення з посади».

1.2. Поновити її на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області з 21 червня 2016 року.

1.3. Стягнути з Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2016 року по дату прийняття рішення по даній справі.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказом голови комісії з реорганізації ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О її звільнено із займаної посади через скорочення чисельності та зміною істотних умов праці на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). З посиланням на положення частини першої та другої статті 42 та статті 49-2 КЗпП України позивач вважає своє звільнення незаконним та вказує, що всупереч цим нормам відповідач не врахував її тривалий безперервний стаж служби в органах податкової служби та не запропонував іншу посаду одночасно із попередженням про її наступне звільнення 19 квітня 2016 року, а зробив це лише 08 червня 2016 року.

3. Представник відповідача позов не визнала, вказала на законності звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та зазначила, що 19 квітня 2016 року, позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади та зарахування в порядку переведення до Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на посаду головного державного інспектора юридичного відділу на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника. Позивач відмовилась від такої пропозиції та від її підписання, що підтверджується актом відмови від підпису 08 червня 2016 року.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. Позивач працювала в Кам'янка-Бузькій міжрайонній Державній податковій інспекції з 15 листопада 2002 року на посаді головного державного податкового інспектора відділу правового забезпечення.

5. В подальшому працювала в Державній податковій інспекції Кам'янка-Бузького району на посадах: старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу стягнення податкової заборгованості, старшого державного податкового ревізора-інспектора групи планування та інформаційного забезпечення відділу стягнення податкового боргу, старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу планування та інформаційного забезпечення управління забезпечення, податкових зобов'язань, старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов'язань (2003 - 2011 роки), з 04 січня 2012 року - на посаді головного спеціаліста з питань кадрової роботи, з 04 лютого 2016 року - на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області.

7. З метою реалізації пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року №892 «Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби», на підставі Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, зарвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 та наказу Державної фіскальної служби України від 24 лютого 2016 року №167 «Про реорганізацію деяких територіальних органів у Львівській області» та у зв'язку із реорганізацією ДПІ Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області, ДПІ Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області приєднано до Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області скорочено штатну чисельність та змінено істотні умови праці.

8. 19 квітня 2016 року адміністрацією ДПІ у Кам'янко-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області позивача попереджено про наступне звільнення із займаною посади 21 червня 2016 року згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

9. Адміністрацією Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області 08 червня 2016 року позивачу письмово запропоновано зарахування в порядку переведення до Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на посаду головного державного інспектора юридичного відділу на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника. Позивач від запропонованої посади та від підпису про ознайомлення із вищезазначеною письмовою пропозицією відмовилася, у зв'язку з чим відповідачем складено акт від 08 червня 2016 року про відмову від підпису.

10. Наказом голови комісії з реорганізації ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області від 21 червня 2016 року №24-О ОСОБА_2 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ІІІ. Рішення судів у цій справі та мотиви їх ухвалення

9. 25 жовтня 2016 року постановою Львівського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

10. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірне звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з дотриманням процедури звільнення, а також із забезпеченням трудових гарантії позивача.

11. Крім того, суди дійшли висновку, що не зважаючи на порушення терміну надання позивачу пропозиції іншої роботи, сам факт такої пропозиції свідчить про дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_2 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ІV. Касаційне оскарження

12. 21 серпня 2017 року у Вищому адміністративному суді України зареєстровано касаційну скаргу позивача.

13. У касаційній скарзі позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме на недотримання приписів статті 49-2 КЗпП України, не надання належної оцінки доказам по справі у їх сукупності, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

14. На думку позивача, судами попередніх інстанцій не враховано, що іншу посаду їй запропоновано не одночасно із повідомленням про наступне звільнення, а лише 08 червня 2016 року.

15. 23 серпня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України у складі судді Стародуб О.П. відкрито касаційне провадження та витребувано із Львівського окружного адміністративного суду справу № 813/2131/16.

17. 12 вересня 2017 року справа № 813/2431/16 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

18. 21 вересня 2017 року відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, в якій він спростовує доводи касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на дотримання процедури звільнення позивача.

19. 24 січня 2018 року на виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (набрав чинності 15 грудня 2017 року) касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

20. 05 лютого 2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: Стрелець Т.Г. - головуючий суддя, судді: Білоус О.В., Желтобрюх І.Л..

21. 30 травня 2019 року на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року № 494/0/78-19 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

22. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: головуючий суддя Шевцова Н.В., судді Кашпур О.В., Радишевська О.Р.. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2019 року визначено склад суду: головуючий суддя Шевцова Н.В., судді Кашпур О.В., Данилевич Н.А.

23. 07 серпня 2019 року ухвалою судді - доповідача здійснено заміну відповідача по справі Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС його правонаступником Головним управляннім ДФС у Львівській області та призначено справу до розгляду у відкритому содовому засідання на 11 вересня 2019 року.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

23. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

24. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

25. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

26. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

27. Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

28. Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

29. Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

30. Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

31. На підставі частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

32. Частина перша статті 42 КЗпП України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

33. Згідно положеннями статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

33.1. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

33.2. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

34. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

35. Частина перша статті 235 КЗпП визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

36. Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

37. Частиною четвертою статті 9 КАС України встановлено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

38. Частиною першою статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

39. Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

40. Згідно статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

41. Статтею 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

41.1. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

42. Приписами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

VІ. Позиція Верховного Суду

43. Відповідно до статті 1 та частини першої статті 3 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, а статті. 4 цього Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону № 1697-VII, підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

44. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

45. Зі змісту наведеної норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

46. При цьому вживані в цій нормі поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників», стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

47. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

48. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статті 42, 43, 49-2 КЗпП України.

49. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

50. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Державної фіскальної служби України від 24 лютого 2016 року № 167 «Про реорганізацію деяких територіальних органів у Львівській області» реорганізовано ДПІ Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області шляхом приєднання до Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області із скороченням чисельності працівників та зміною істотних умов праці.

51. За приписами частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

52. З огляду на викладене, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

53. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 18 вересня 2018 року № 11-431асі18, і Верховний Суд не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

Верховний Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази запропонування позивачу всіх іншіх вакантних посад, які з'явилися на підприємстві протягом усього періоду реорганізації та існували на день звільнення.

54. Судами попередніх інстанцій установлено, що одночасно із попередженням про вивільнення позивача, їй не було запропоновано жодної вакантної посади. Лише 08 червня 2016 року позивачу було запропоновано одну із наявних вакантних посад, яка відповідала її кваліфікації, але така посада була тимчасовою, у зв`язку із перебуванням особи у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.

55. Верховний Суд зауважує, що вказана вище пропозиція позивачу зайняти вакантну посаду яка є тимчасовою, у зв`язку із перебуванням особи у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, не є належним виконанням відповідачем норм статті 49-2 КЗпП України, оскільки зазначена вакантна посада має тимчасовий характер, що в своє чергу позбавляє позивача гарантії забезпечення його права на працю, визначеного статтею 51 КЗпП України.

56. Аналіз зазначених обставин справи та наведених правових норм дають підстави для висновку Верховного Суду, що суди попередніх інстанцій правильно та повно встановили всі обставини справи щодо підстав та процедури звільнення позивача, але ухвалюючи рішення суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме приписи пункту 1 статті 40 та частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення.

57. Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов помилкового висновку про законність наказу про звільнення позивача та дотримання відповідачем процедури її звільнення.

58. Звільнення ОСОБА_2 із порушенням процедури звільнення та без законної на те підстави, в силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для її поновлення на попередній роботі, а саме на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом ДПІ у Кам'янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області з 21 червня 2016 року.

59. З огляду на викладене, враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи щодо обставин звільнення позивача, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 та поновлення її на посаді, Верховний Суд вважає, що судові рішення слід скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

60. Зробивши помилковий висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили питань щодо стягнення з відповідача на користь позивача сум заробітку за час вимушеного прогулу.

61. Судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

62. У зв`язку із невстановленням наведених фактів, судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

63. При цьому Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

64. Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

VІІ Судові витрати

65. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасувати.

3. Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

4. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О «Про звільнення з посади».

5. Поновити ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової інспекції у Кам'янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року.

6. Адміністративну справу в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В.Шевцова

Судді О.В. Кашпур

Н.А. Данилевич