Справа № 473/3954/19
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/3954/19
РІШЕННЯ

іменем України

"03" жовтня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

представника позивача ОСОБА_1 В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду на територію України,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду на територію України в якому вказував, що 05 липня 2019 року головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області Добровольською І.Ю. було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Таджикистану ОСОБА_2 до країни походження. Вказаним рішенням позивача зобов`язано покинути територію України в термін до 19 липня 2019 року. Також останньому заборонено в`їзд на територію України на три роки, а саме, терміном до 05 липня 2022 року.

Проте ОСОБА_2 вважав, що вказане рішення прийняте з порушенням ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме, без врахування того, що його повернення до країни походження є неможливим через небезпеку для життя та здоров`я, оскільки через свої політичні переконання останній може стати жертвою переслідувань та/або зазнати катувань. При цьому, відповідачем не враховано численні спроби позивача звернутися до компетентних органів України з приводу визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього ОСОБА_2 вказував, що оскаржуване рішення було вручене йому з грубими процесуальними порушеннями, а саме, без роз`яснення його суті, змісту, порядку та строку оскарження, без участі представника (адвоката), а також без наявності перекладача, якого потребував позивач, оскільки не володіє українською мовою.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 просив про визнання протиправним та скасування рішення відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області від 05 липня 2019 року про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду на територію України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 .В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився (не доставлений), проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі за участю його представника.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив, заяв, клопотань, відзиву на позов на адресу суду не направляв.

Заслухавши пояснення представника позивача Маркочевої ОСОБА_4 .В., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 07 лютого 2019 року ОСОБА_2 прибув на територію України. Кордон перетнув за паспортом громадянина Таджикистану в офіційному пункті пропуску КПП «Хутір Михайлівський». Після закінчення встановленого терміну перебування територію України не покинув. У зв`язку з цим 05 липня 2019 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Крім цього, 05 липня 2019 року головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та Київській області Добровольською І.Ю. було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Таджикистану ОСОБА_2 до країни походження. Вказаним рішенням позивача зобов`язано покинути територію України в термін до 19 липня 2019 року. Також останньому заборонено в`їзд на територію України на три роки, а саме, терміном до 05 липня 2022 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2019 року ОСОБА_2 через ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», в якому перебуває на час розгляду справи, подав анкету-заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстави побоювання можливості його переслідування в країні походження через політичні погляди та переконання. Інформація щодо прийняття або результатів розгляду такої заяви в матеріалах справи відсутня.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Підстави та строки перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлені у ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.п. 4-6, 9-10 розділу І, п.п. 1-4 розділу ІІ «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої спільним наказом МВС України, ДПС України та СБ України від 23 квітня 2012 року, №353/271/150, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

У кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Зокрема, згідно ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 8 розділу І «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої спільним наказом МВС України, ДПС України та СБ України від 23 квітня 2012 року, №353/271/150, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

При цьому, іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом (ст. 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, як роз`яснив Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», керуючись зазначеними положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судам слід ураховувати, що стаття 5 Закону не встановлює санкції за подання заяви про надання статусу біженця із зволіканням. У таких випадках на порушників можуть накладатися лише стягнення у вигляді штрафу, передбачені статтями 203 та 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (ті, що відповідають вимогам статті 31 Конвенції про статус біженців 1951 року).

Неприйняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до розгляду та примусове повернення або примусове видворення заявника суперечитиме захисту фундаментальних прав, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року (стаття 33 «Невислання біженців»), а також Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (стаття 3 «Заборона катування»).

Таким чином, для прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення іноземця в країну походження або третю країну обов`язковим є встановлення наступних обставин:

- особа, відносно якої вирішується питання про примусове повернення в країну походження або третю країну, є іноземцем або особою без громадянства, тобто не є громадянином України;

- дії вказаної особи порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

- вказана особа не відноситься до категорії осіб, відносно яких неможливе застосування процедури примусового повернення в країну походження або третю країну.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення здійснювалася перевірка відносно того, чи відноситься ОСОБА_2 до категорії осіб, відносно яких неможливе застосування процедури примусового повернення в країну походження або третю країну. Зокрема, чи дійсно останній мав погляди та переконання, внаслідок чого існувалипобоювання можливості його переслідування в країні походження, в тому числі щодо його підтримки забороненої на території Таджикистану Партії ісламського відродження Таджикистану, що мало істотне значення для вирішення питання, чи відноситься позивач до категорії осіб, що не можуть бути повернуті в країну походження або третю країну.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження) можуть отримуватись з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Така інформація відносно політичної ситуації в р. Таджикистан в цілому, та щодо переслідувань на території цієї держави членів та прихильників Партії ісламського відродження Таджикистану зокрема, неодноразово висвітлювалася у звітах міжнародних організацій, що здійснюють нагляд за правами людини (наприклад Human Rights Watch, Amnesty International тощо), рішеннях Європейського суду з прав людини (наприклад у рішенні ЄСПЛ Савріддін Джураєв проти Росії скарга N 71386/10, в якому констатовано порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що влада не захистила заявника від реального та неминучого ризику бути підданим катуванням та нелюдському поводженню, не попередивши його насильницьке переміщення з Москви в Таджикистан).

Вказана інформація на час прийняття оскаржуваного рішення знаходилася у відкритих джерелах та була доступна невизначеному колу осіб.

Що стосується решти доводів сторони позивача, то суд не приймає їх до уваги, зокрема щодо:

- неврахування відповідачем численних спроб ОСОБА_2 звернутися до компетентних органів України з приводу визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - оскільки факт наявності таких звернень до прийняття оскаржуваного рішення належним чином не підтверджений, в той час як вказане звернення після прийняття рішення про примусове повернення іноземця в країну походження має своїм наслідком зупинення виконання рішення до розгляду та вирішення такої заяви, а не його скасування;

- вручення йому рішення з грубими процесуальними порушеннями, а саме, без роз`яснення його суті, змісту, порядку та строку оскарження, без участі представника (адвоката), а також без наявності перекладача - оскільки саме по собі порушення порядку вручення рішення (на відміну від інших процесуальних порушень, допущених уповноваженою особою, наприклад під час вирішення питання та прийняття рішення про примусове повернення іноземця в країну походження) не є підставою для його скасування.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки відповідачем належним чином не доведено правомірність свого рішення та його відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому оскаржуване рішення слід визнати протиправним та скасувати.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 8-10, 77, 241-246, 271, 288 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження та заборону в`їзду на територію України задовольнити.

Рішення відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області від 05 липня 2019 року про примусове повернення громадянина Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження або третьої країни та заборону в`їзду на територію України на 3 (три) роки, терміном до 05 липня 2022 року визнати протиправним та скасувати.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв