Справа № 815/5985/16
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/5985/16
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів Пятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11:29 год у м.Одеси у справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області, 3-тя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив - зобовязати прокуратуру Одеської області вчинити дії щодо перерахунку та проведення виплат заробітної плати, надбавок та інших виплат ОСОБА_2 за період з 15.07.2015 року до 04.04.2016 року включно, відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням вже здійснених виплат за вказаний період.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при нарахуванні та виплаті заробітної плати, надбавок та інших виплат прокуратура Одеської області роботодавець не здійснив нарахування та виплату заробітної плати, надбавок та інших виплат в повному обсязі, відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за період з 15.07.2015 р. до 04.04.2016 р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не вірно застосовано практику Верховного суду України, оскільки зазначені постанови не мають відношення до спірного питання, так як Верховним Судом України не зроблено висновків щодо ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Апелянт зазначає, що при нарахуванні та виплаті заробітної плати, надбавок та інших виплат прокуратура Одеської області роботодавець не здійснив нарахування та виплату заробітної плати, надбавок та інших виплат в повному обсязі, відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за період з 15.07.2015 р. до 04.04.2016 р. Фактичні виплати, які отримувалися після перерахування, складали значно менші розміри заробітної плати. Всі вказані заробітні плати вираховувалися відповідачем виходячи із розміру посадового окладу, який є базою для нарахування всіх інших надбавок та виплат.

У відзиві на апеляційні скарги зазначається, що у бюджетних призначеннях, встановлених Законами України Про Державний бюджет України на 2015 рік та Про державний бюджет на 2016 рік органам прокуратури України на заробітну плату, відповідні кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону України Про прокуратуру не передбачені, а прокуратура Одеської області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати працівникам прокуратури поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 07.08.2006 року до 04.04.2016 року працював на різних посадах в органах прокуратури Одеської області.

Позивач з 08.06.2012 року до 17.12.2015 року працював на посаді прокурора прокуратури Великомихайлівського району Одеської області. З 17.12.2015 року до 04.04.2016 року працював на посаді прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області.

Наказом в.о. прокурора Одеської області № 579 к від 01.04.2016 року позивач з 04.04.2016 року звільнений із займаної посади та з органів прокуратури Одеської області за власним бажанням, відповідно до п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Суд встановив, що відповідач нарахував та виплатив позивачу заробітну плату таким чином: липень 2015 р. - 5958,51 грн., серпень 2015 р. 6433,60 грн., вересень 2015 р. 6505,29 грн., жовтень 2015 р. 7578,20 грн., листопад 2015 р. 17333,01 грн., грудень 2015 р. - 10194,70 грн., січень 2016 р. 7076,35 грн., лютий 2016 р. 18858,63 грн., березень 2016 р. 7099,91 грн., квітень 2016 р. 8814,48 грн., що підтверджується розрахунковими листами за 2015 р. -2016 р.(а.с. 32-33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції зазначено, що при нарахуванні та виплаті заробітної плати у період з 15 липня 2015 року по 04 квітня 2016 року відповідач діяв правомірно, оскільки реалізація приписів ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без внесення відповідних змін до вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", однак такі зміни з незалежних від відповідача причин впродовж спірного періоду не вносились.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1697-VII) передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється Законом №1697-VII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону №1697-VII).

Частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

У свою чергу, частиною восьмою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За правилами статті 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України Про Державний бюджет України на відповідний рік, як спеціальний Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Конституційним Судом України не приймалися.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на час виникнення спірних відносин та до моменту звільнення позивача схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України №763 від 30 вересня 2015 року та №1013 від 09 грудня 2015 року.

Так, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Проте, Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII обов'язки не були виконані.

Відповідно до довідки про нараховану позивачу заробітну плату, відповідачем в спірний період заробітна плата позивачу нараховувалась виходячи з розміру посадового окладу визначеного саме постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505.

Враховуючи наведене, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законами України про Державний бюджет України на 2015-2016 роки видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, правові позиції якого викладені у постанові від 21.11.2018 року у справі № 808/2163/17.

Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків викладених в рішенні суду першої інстанції не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик