Справа № 440/2554/19
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2019 року м. ПолтаваСправа №440/2554/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі також відповідач), у якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.18 №Ф-3769-23У та від 18.06.19 №Ф-3769-23.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що фіскальним органом без належних на те правових підстав самостійно визначено зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки як фізичної особи - підприємця. За твердженням позивача, він з липня 2013 року набув право на зайняття адвокатською діяльністю та у спірний період сплачував єдиний внесок як особа, яка займається незалежною професійною діяльністю. На переконання позивача, подвійна сплата єдиного внеску за одну й ту саму особу не відповідає суті такого платежу.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 47-50/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що позивач у спірний період перебував на обліку в ДПІ у м. Полтаві як фізична особа - підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат). За твердженням відповідача, фізична особа-підприємець і особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, та отримує доходи від цієї діяльності, зобов`язані формувати та подавати до органів доходів і зборів окремі звіти відповідно до пункту 16 розділу IV Порядку №435. Відтак, в результаті встановлення позивачу, як фізичній особі-підприємцю, ознаки незалежної професійної діяльності до ІКП з КБК 71040000 в автоматичному режимі було проведено нарахування єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та як фізичній особі, яка провадить незалежну професійну діяльність.

3. Інші заяви учасників по суті справи.

9.09.19 судом одержано відповідь на відзив, у якій позивач просив відхилити доводи фіскального органу та задовольнити позовні вимоги /а.с. 61-62/. Звертав увагу на те, що позиція відповідача у справі ґрунтується на хибному розумінні та тлумаченні норм закону і не відповідає фактичним обставинам справи.

13.09.19 судом одержані заперечення на відповідь, у яких представник відповідача повторно виклав доводи щодо правомірності спірних вимог /а.с. 63-64/. Звертав увагу на те, що вимогу від 12.11.18 №Ф-3769-23У було надіслано позивачу за податковою адресою, однак поштове відправлення повернулось до контролюючого органу неврученим.

4. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 7.08.19 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

При цьому, як визначено частиною другою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

За відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні чи за правилами загального позовного провадження, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

При цьому суд звертає увагу на те, що зазначення представником відповідача у прохальній частині відзиву про розгляд справи за його участю не є клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки відповідне клопотання не відповідає вимогам статті 167, частин п`ятої, сьомої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 29.09.10 зареєстрований як фізична особа - підприємець з основним видом діяльності за КВЕД-2010: діяльність у сфері права (69.10). Того ж дня позивач взятий на облік як платник податків і зборів в ДПІ у м. Полтаві, що сторонами не заперечується.

Поряд з цим, на підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 26.09.95 №8 позивач набув право на зайняття адвокатською діяльністю. 15.07.13 позивача взято на облік в ДПІ у м. Полтаві як особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

29.03.18 ОСОБА_1 подано до ДПІ у м. Полтаві звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, у якому самостійно визначено суму єдиного внеску за 2017 рік з розрахунку мінімального страхового внеску у розмірі 704,00 грн щомісяця, що загалом становить 8448,00 грн /а.с. 25/. У звіті зазначено, що суму єдиного внеску позивач розрахував як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат).

Крім того, позивачем 21.03.19 подано до ДПІ у м. Полтаві звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, у якому самостійно визначено суму єдиного внеску за 2018 рік у розмірі 11376,24 грн /а.с. 28/. При цьому у звіті зазначено, що суму єдиного внеску позивач розрахував як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Разом з цим, відповідачем 12.11.18 сформовано та надіслано позивачу вимогу №Ф-3769-23 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено платника єдиного внеску про наявну станом на 31.10.18 недоїмку у розмірі 15765,02 грн /а.с. 52/.

Зазначену вимогу надіслано позивачу за адресою: АДРЕСА_1 , однак поштове відправлення повернуто відповідачу із зазначенням причини невручення "за закінченням терміну зберігання" /а.с. 53/.

З урахуванням наведеного, Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу №Ф-3769-23У, у якій зазначено, що станом на 12.02.19 недоїмка зі сплати єдиного внеску становить 18222,20 грн, а сума боргу, що передається для стягнення у примусовому порядку складає 13307,84 грн /а.с. 54/.

20.02.19 дану вимогу відповідачем надіслано для примусового виконання до Шевченківського ВДВС міста Полтави /а.с. 55/.

Постановою державного виконавця від 19.03.19 відкрито виконавче провадження №58612399 про примусове виконання вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 12.11.18 №Ф-3769-23У /а.с. 31 - зворот/.

Крім того, 18.06.19 Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано та надіслано позивачу вимогу №Ф-3769-23 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено платника єдиного внеску про наявну станом на 31.05.19 недоїмку у розмірі 16674,68 грн /а.с. 51/.

Дану вимогу вручено позивачу 12.07.19, що підтверджено копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №919 /а.с. 51/.

Не погодившись з вимогами Головного управління ДФС у Полтавській області від 12.11.18 №Ф-3769-23У та від 18.06.19 №Ф-3769-23, позивач оскаржив їх до суду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА /у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин/.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Основи) загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Частиною третьою статті 2 Основ визначено, що завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною з інвалідністю, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.

Відповідно до статті 3 Основ право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 4 Основ визначено, що залежно від страхового випадку є такі види загальнообов`язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України.

Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 8.07.10 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI).

За змістом статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

А пункт п`ятий частини першої цієї статті до платників єдиного внеску відносить також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом першим частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7.05.15 за №508/26953 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

ОЦІНКА СУДОМ ОБСТАВИН СПРАВИ

Суд зазначає, що єдиний внесок не є податком і не входить до сукупності загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому Податковим кодексом України порядку. А тому, завдання збору єдиного внеску не полягає у наповненні бюджету та забезпеченні функціонування податкової системи України.

Натомість, сплата єдиного внеску є формою участі застрахованої особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Тобто, соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.

Платниками єдиного внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність (у т.ч., займаються адвокатською діяльністю).

У цьому контексті загалом слушним є довід відповідача про те, що в силу вимог статті 4 Закону №2464-VI фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, визначено окремими платниками єдиного внеску.

Водночас суд зауважує, що зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючим осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цій справі позивач одночасно взятий на облік у контролюючому органі як платник єдиного внеску з ознаками провадження діяльності як фізична особа - підприємець та як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат).

Контролюючий орган у спірний період провів нарахування єдиного внеску ОСОБА_1 за двома підставами: і як фізичній особі - підприємцю, і як самозайнятій особі.

Однак, за твердженням позивача, він підприємницькою діяльністю у спірний період не займався, а єдиний внесок ним нарахований та сплачений як особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, про що подано звітність до контролюючого органу.

Аналізуючи положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI, посиланням на які обґрунтовує правомірність спірних вимог відповідач, суд зазначає, що цією нормою визначено необхідність сплати єдиного внеску саме у випадку безпосереднього ведення особою підприємницької діяльності упродовж звітного періоду, оскільки у ній акцентовано увагу саме на наявності або відсутності у платника єдиного внеску доходу (прибутку).

Дохід - це загальна кількість матеріальних цінностей, одержаних особою за певний проміжок часу.

Підприємницька діяльність за певних обставин може бути і збитковою, що виключає отримання особою доходу (прибутку).

Разом з цим, як дохід, так і збитки є результатом активного ведення такою особою підприємницької діяльності.

Але у цій справі позивач підприємницьку діяльність у спірний період не здійснював, що визнає відповідач.

Водночас Закон №2464-VI не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність.

Факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення.

Зважаючи на те, що основоположним принципом збору єдиного внеску є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати за ознакою ведення підприємницької діяльності.

До того ж, суд враховує, що на визначення порядку адміністрування єдиного внеску поширюються положення Податкового кодексу України, а відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Окрім того, визначальним у контексті саме цього спору на думку суду є мета сплати єдиного внеску - отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку.

Позивачу таке право гарантоване за рахунок його участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та сплати єдиного внеску за себе як за самозайняту особу.

При цьому суд зауважує, що покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску ще й як за фізичну особу - підприємця буде надмірним тягарем, адже за відсутності факту ведення підприємницької діяльності та визначення її фінансового результату, позивач має сплатити обов`язкові платежі до бюджету.

До того ж, суд вкотре звертає увагу на те, що єдиний внесок не є податком, а завдання його збору не полягає у наповненні бюджетів відповідного рівня.

Окремо суд вважає за доцільне зупинитись на підставах нарахування єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Так, відповідач самостійно визначив зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску за спірний період шляхом проведення розрахунків на підставі абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI.

Проте, Закон №2464-VI та Інструкція №449, визначаючи обов`язок фіскального органу щодо здійснення контролю за своєчасністю нарахування і сплати єдиного внеску, наділяє відповідний орган виключно повноваженнями на проведення перевірок на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців.

Таким чином, єдиний внесок може бути або визначений платником самостійно (шляхом подання звітності), або нарахований контролюючим органом за результатами перевірки платника єдиного внеску.

Суд зауважує, що статтею 9 Закону №2464-VI чітко визначено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Отже, контролюючий орган мав право нарахувати внесок та сформувати вимогу про його сплату, на підставі: акта перевірки; звітності, що подається платником до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до закону нараховується внесок.

Проте, позивач не подавав звітність за спірний період як фізична особа - підприємець, відповідач чи інший державний орган не проводив перевірку стосовно позивача, не витребовувались у позивача та не надавались контролюючому органу бухгалтерські та інші документи.

Відомості з інтегрованої картки платника внеску не входять до переліку "інших документів", оскільки не підтверджують суми виплат (доходу). Такі відомості є підставою для призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, що становить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів у будь-якому випадку не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки така система призначена виключно для відображення відомостей, одержаних безпосередньо від платника або за результатами проведеної перевірки.

Підсумовуючи вищевикладене, суд констатує відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за себе як за фізичну особу - підприємця.

Зі змісту розрахунку суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, що наведений представником відповідача у відзиві на позов /а.с. 49 - зворот/, суд встановив, що контролюючий орган провів такі нарахування єдиного внеску ОСОБА_1 як фізичній особі - підприємцю:

19.04.18 проведено нарахування єдиного внеску ФОП у розмірі 2457,18 грн за І квартал 2018 року;

19.07.18 здійснено нарахування єдиного внеску ФОП у розмірі 2457,18 грн за ІІ квартал 2018 року;

19.10.18 проведено нарахування єдиного внеску ФОП у розмірі 2457,18 грн за ІІІ квартал 2018 року;

21.01.19 здійснено нарахування єдиного внеску ФОП у розмірі 2457,18 грн за ІV квартал 2018 року;

19.04.19 відображено нарахування єдиного внеску ФОП у розмірі 2754,18 грн за І квартал 2019 року.

Загалом станом на 31.10.18 нарахування єдиного внеску позивачу як фізичній особі - підприємцю за І-ІІІ квартали 2018 року становили 7371,54 грн, станом на 12.02.19 - за IV квартали 2018 року у розмірі 9828,72 грн, а станом на 31.05.19 - за IV квартали 2018 року та І квартал 2019 року у розмірі 12582,90 грн.

Окрім того, суд також враховує, що фіскальним органом самостійно визначено зобов`язання зі сплати позивачем єдиного внеску як фізичною особою - підприємцем за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн та зараховано сплачені ОСОБА_1 упродовж 2017 року кошти у зазначеному розмірі в рахунок погашення недоїмки, про що зазначено у листі Головного управління ДФС у Полтавській області від 30.05.19 вих.№ФОП/Г/3990/16-31-17-03-14 /а.с. 15-18/.

Проте кошти у розмірі 8448,00 грн були внесені позивачем за кодом призначення платежу (класифікації доходів бюджету) 71040000 як єдиний внесок, що сплачується особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

А оскільки підстави для нарахування позивачу єдиного внеску як фізичній особі - підприємцю за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн відсутні, суд дійшов висновку, що контролюючий орган неправомірно зарахував сплачені позивачем кошти у розмірі 8448,00 грн в якості погашення недоїмки зі сплати єдиного внеску позивачем як фізичною особою - підприємцем.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 12.11.18 №Ф-3769-23У та від 18.06.19 №Ф-3769-23 належить визнати протиправними та скасувати повністю, адже визначена у цих вимогах сума недоїмки зі сплати єдиного внеску в частині провадження позивачем незалежної професійної діяльності фактично погашена за рахунок сплати ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 рік, що безпідставно зарахований контролюючим органом в рахунок погашення недоїмки з огляду на нарахування позивача єдиного внеску як фізичній особі - підприємцю.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за подання позову у розмірі 768,40 грн, що підтверджено квитанцією від 16.07.19 №1657-1565-2204-6756 /а.с. 5/. Вказану суму судового збору зараховано до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджено випискою /а.с. 6/.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного, судові витрати позивача належить розподілити шляхом стягнення з Головного управління ДФС у Полтавській області витрат зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 12 листопада 2018 року №Ф-3769-23У та від 18 червня 2019 року №Ф-3769-23.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (; вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Кукоба