Справа № 442/2989/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8894/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Святецького В.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради Львівської області на постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (головуючий суддя Кучаковський Ю.С.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Дрогобич 13 червня 2017 року у справі № 442/2989/17 за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання нечинним рішення Дрогобицької міської ради Львівської області,

В С Т А Н О В И В:

21.04.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Дрогобицької міської ради, просив визнати нечинним та скасувати пункт 1.60 рішення №465 від 30.11.2016 XV сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2017 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному рішенні Дрогобицької міської ради Львівської області підстав для відмови зазначено не було. Суд першої інстанції врахував, що відповідач подав заперечення на адміністративний позов, проте викопіювання зони Ж-2 з генерального плану та плану зонування території міста Дрогобича подано не було, так само як і не було подано детального плану території в районі вулиць Станіславська та Пилипа Орлика в м. Дрогобичі, розробленого КП «Кредо», який передбачає 14 земельних ділянок по 700 кв.м та 2 земельні ділянки по 600 кв.м загальною площею 11 000 кв.м, і жодних пояснень стосовно того, як детальний план співвідноситься з генеральним планом та планом зонування території міста Дрогобича та чи було його якимось чином схвалено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Дрогобицька міська рада подала апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2017 року та постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що спірна земельна ділянка відповідно до генерального плану та плану зонування території м.Дрогобича знаходиться в межах території малоповерхової блокованої забудови та позначена як зона Ж-2. Скаржник вказує, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №188 від 17.08.2016 КП «Кредо» розроблено Детальний план території в районі вулиць Станіславська та Пилипа Орлика в м.Дрогобичі, який передбачає 14 земельних ділянок по 700 м кв. та 2 земельні ділянки 600 м кв. загальною площею 11 000 м кв. Вважає, що у відповідача були всі підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 22.07.2016 ОСОБА_1 звернувся в Дрогобицьку міську раду Львівської області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 250 кв.м, яка розташована між вулицями Станіславською та Пилипа Орлика, яку він використовує під квітник, город та сад.

До заяви додано копію паспорта, ідентифікаційного коду, схеми плану земельної ділянки, довідки з архітектури.

Рішенням XV сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області від 30.11.2016 № 465 (п.1.60) ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва.

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України).

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини 7 статті 116 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що такими встановленні підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданої заяви визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 545/808/17), від 20 вересня 2018 року (справа 804/5597/15), від 23 листопада 2018 року (справа 296/10121/17).

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Положеннями статті 59 Закону №280/97-ВР визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже вирішення питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності та про надання її у власність або відмову в такому належить до виключних повноважень органу місцевого самоврядування шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність відповідної ради за результатом розгляду питання щодо надання земельних ділянок можуть бути оскаржені до суду.

При цьому, обов`язковим є прийняття відповідним органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданої заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Рішення органу місцевого самоврядування повинно містити власні мотиви посилання на відповідні визначені законом підстави, керуючись якими орган місцевого самоврядування дійшов висновку про прийняття саме такого рішення.

В свою чергу, оскаржуване Рішенням XV сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області від 30.11.2016 № 465 (п.1.60) не містить жодного обґрунтування та мотивів, з яких виходив орган місцевого самоврядування при прийнятті такого рішення.

Як вбачається з протоколу № 36 засідання постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин від 28.09.2016 комісія за результатами розгляду дійшли висновку про відмову без обґрунтування причин такої відмови.

Не зазначення в оскаржуваному рішенні підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, навіть за умови дотримання встановленої законом процедури прийняття такого, є достатньою підставою для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування.

Жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач ні суду першої ні апеляційної інстанції не навів.

Отже, відмовляючи позивачу в задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність для садівництва відповідач діяв не у межах і не у спосіб, визначений ЗК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для задоволення таких.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради Львівської області залишити без задоволення, а постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у справі № 442/2989/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 08.10.2019