Справа № 1340/5471/18
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7702/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Чопко Ю.Т.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_3

перекладача - Антоненко Ю.М.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року (головуючий суддя: Карп'як О.О., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення - 19.06.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 08.05.2019 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 373-18 від 19.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовує позов тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянкою Узбекистану, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишила та не може повернутися до країни походження - Узбекистан. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначила, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність її найближчих родичів та свої релігійні погляди. Зокрема, вказала про належність її батька та рідного брата до партії «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідування у випадку повернення до Узбекистану у зв`язку з тим, що її родичі є членами організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі ».

Також вказує, що відповідач формально підійшов до прийняття рішенняь, без належної оцінки інформації про країну походження позивача, а тому таке, на її думку, є протиправним і підлягає скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач оскаржила в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на аналогічні вимоги викладені в позовній заяві.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, пояснення надали аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просять апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження, селище Маданіят, Тайлакського району, Самаркандської області, республіки Узбекистан.

ОСОБА_1 28 березня 2018 року, звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що її переслідують за політичну діяльність її найближчих родичів та їхні релігійні погляди. Також у заяві акцентує увагу на переслідування її рідних, зокрема батька та брата, з подальшим їхнім поміщенням в місця позбавлення волі, через наявність у них певних релігійних та політичних поглядів і відношення до партії «Хізб ут Тахрір аль Ісламі».

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області № 102 від 23.04.2018 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянці Республіка Узбекистан, ОСОБА_1 .

Згідно відповіді начальника сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 03.09.2018, ОСОБА_1 , станом на 19.10.2018 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 , не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 04.06.2018).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2018LV0020 від 17.09.2018 зазначено, що на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ДМС України 19.10.2018 прийнято рішення № 373-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідач навів об`єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивачка не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Крім цього, економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI, передбачено, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що основною причиною звернення позивача за захистом в Україні є побоювання зазнати переслідування у зв`язку з членством в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» та у зв`язку з тим, що її батько перебуває в СІЗО в Російській Федерації, а брат - відбуває покарання в Республіці Узбекистан, через членство в партії «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, факт перебування батька позивачки в місцях позбавлення волі на території Росії, а брата в Узбекистані, за участь в забороненій законом організації, суд апеляційної інстанції вважає не може бути розцінений як такий, що спрямований на переслідування скаржника за її політичними чи релігійними поглядами.

Суд апеляційної інстанції вказує, що згідно протоколу Співбесіди № 1 від 24.04.2018 у справі № 2018 LV 0020 проведеної в Головному управлінню Державної міграційної служби України у Львівській області, позивачка у віці 9 років, разом з мамою, виїхали в 2012 році з Узбекистану на територію Росію до батька. Причиною виїзду з території Узбекистану було необхідність заробляти гроші, так як в країні її походження, тяжко знайти роботу (том 1 а. с. 127-128).

Тобто, позивач з сім`єю добровільно покинули країну походження, а саме Узбекистан, з метою економічної міграції.

Також під час співбесіди, позивач пояснила, що не знає чи належить вона до будь якої політичної, релігійної, військової або суспільної організації, а про партію «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», нічого розказати не може, про цю партію не знає.

Однак, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, позивач пояснила, що в червні 2017 року перетнула державний кордон України з боку території Російської Федерації, поза межами встановлених контрольно пропускних пунктів. Крім цього, зазначила, що учнем в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», стала лише після прибуття на територію Україні в серпні 2017 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до ГУ ДМС у Львівській області позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише 28.03.2018.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, позивач, яка незаконно перетнула державний кордон України в червні 2017 року, повинна була без зайвих зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, з такою заявою ОСОБА_1 звернулася лише 28.03.2018, тобто в порушення ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, що на думку суду апеляційної інстанції свідчить про зловживання процедурою міжнародного захисту, шляхом набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та бажанням легалізації на території України.

Суд апеляційної інстанції, з врахуванням постанови Верховного Суду від 16.02.2018 № 815/2911/17 зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивачки обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Узбекистану, тобто країни походження.

Крім цього, до моменту звернення із відповідною заявою, позивачка нелегально перебувала на території України, а вступ в організацію «Хізб ут Тахрір аль Ісламі», в статусі учня "доріс", вже після прибуття на територію України, розцінюється судом апеляційної інстанції, лише як спосіб отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на території України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суб`єктом владних повноважень надана об`єктивна оцінка поясненням заявника, під час розгляду питання про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

У свою чергу, ОСОБА_1 до заяв про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною їх вимушеного від`їзду до України, заявники не надали, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навели.

Крім цього, заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому правомірним є прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у відповідності до абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671, ОСОБА_1 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно неї встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем в ході розгляду справи не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для скасування рішення органу ДМС України про відмову у наданні відповідного статусу.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі № 1340/5471/18- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Суддя-доповідач: О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 07.10.2019.