Справа № 336/901/18
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
04 жовтня 2019 року Справа № 336/901/18 ПР/280/8/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., розглянувши у порядку письмового, за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до 1. Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району (69068, м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 16)

2. Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б)

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до 1. Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району (далі відповідач 1); 2. Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 у не наданні статусу та посвідчення «жертви нацистських переслідувань» за життя ОСОБА_2 у період часу з 01.01.2006 по 01.08.2007;

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 у не наданні статусу та посвідчення позивачу «дружини померлої жертви нацистських переслідувань» за період часу з 02.08.2007 по 02.12.2015;

зобов`язати відповідача 2 здійснити позивачу перерахування пенсії за період часу з 02.08.2007 по 02.12.2015 з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст.6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та провести відповідні виплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 отримує пенсію по втраті годувальника померлого чоловіка ОСОБА_2 , який за життя був колишнім малолітнім в`язнем місця примусового тримання та інвалідом із загального захворювання, а отже його правовий статус відповідає умовам, визначеним ст. 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». За життя ОСОБА_2 у 2001 році видано посвідчення, згідно якого він мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Позивач наполягає, що у зв`язку із внесенням у 2004 році змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідач 1 мав видати ОСОБА_2 посвідчення жертви нацистських переслідувань, проте ним ані роз`яснено порядку отримання посвідчення, ані видано його, що свідчить про протиправну бездіяльність Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району. 26.11.2015 позивач отримала посвідчення, згідно якого вона має право на пільги, встановлені ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 від 12.10.2016 у справі № 336/4238/16-а(2-а/336/202/2016) зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 нарахування пенсії з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» з 03 грудня 2015 року. Разом із тим зазначає, що через бездіяльність відповідача 1 у ненаданні ОСОБА_2 статусу жертви нацистських переслідувань, порушено її право на отримання статусу та посвідчення дружини померлої жертви нацистських переслідувань та, відповідно, отримання пенсійних виплат. За таких обставин, просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач 1 позов не визнав, у відзиві зазначає про те, що чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15.08.2007 ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району та їй встановлено статус члена сім`ї загиблого (померлого) учасника бойових дій, при цьому довідка з Державного архіву Запорізької області ОСОБА_1 не надавалась, у зв`язку із чим була відсутня можливість встановлення статусу дружини загиблої (померлої) жертви нацистських переслідувань. Крім того, посилається на Лист Міністерства праці та соціальної політики України від 12.07.2007 №444/0/15-07/014, відповідно до якого робота на фабриках, заводах шахтах, сільськогосподарських роботах не відноситься до місць примусового тримання та примусових робіт, визначених статтею 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», отже за життя ОСОБА_2 не мав права на встановлення статусу «жертва нацистських переслідувань» за ст. 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», а тільки за ст. 6-3 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» як насильно вивезений до Німеччини; крім того, за вказаним статусом ОСОБА_2 не звертався. Таким чином, ОСОБА_1 має право на встановлення статусу «дружина померлої іншої жертви нацистських переслідувань, визнаною за життя особою з інвалідністю від загального захворювання» та на пільги відповідно до цього статусу, про що відповідачем 1 винесено рішення від 26.11.2015 №1 та видано посвідчення від 26.11.2015. У задоволенні позову просить відмовити.

Відповідач 2 позов не визнав, із посиланням на ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» вказує, що позивач має право на підвищення пенсії у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як дружина померлої іншої жертви нацистських переслідувань, оскільки згідно архівної довідки від 20.08.215 №01-32/Г-1885 відомості про утримання у таборі (концтаборі, гетто) чоловіка ОСОБА_1 відсутні. Крім того, зазначає про пропущення позивачем строку звернення до суду. У задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 04.10.2019 замінено відповідача на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду в Запорізькій області.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи приписи п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

15.12.2008 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено пенсію по втраті годувальника померлого чоловіка ОСОБА_2 , який за життя мав статус малолітнього в`язня, прирівняного до учасника бойових дій та був інвалідом загального захворювання 2 групи. Вказані обставини підтверджуються: розпорядженням від 18.12.2008 №126628; посвідченням від 26.12.2001 серії НОМЕР_1 ; довідкою Запорізького обласного військового комісаріату від 11.04.2014 №268/ФС, довідкою до акта огляду МСЕК від 21.03.2005 серії АД №016281, свідоцтвом про одруження від 24.01.1956 НОМЕР_2 та свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 від 02.08.2007 серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 , має статус особи з інвалідністю ІІ групи, що посвідчується довідкою МСЕК від 01.03.1994 №001054.

Рішенням Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району від 26.11.2015 №1 ОСОБА_1 встановлено статус жертви нацистських переслідувань відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2007 №1584-ІІІ та 26.11.2015 видано посвідчення серії НОМЕР_4 , відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

03.12.2015 ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про встановлення підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» на 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та надала нове посвідчення, що дає право на пільги, встановлені ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Управлінням Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач 2, встановлено підвищення до пенсії дружині померлого інших жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та повідомлено, що для підвищення пенсії на 25% відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» законних підстав немає.

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, в якому просила визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя по не нарахуванню ОСОБА_1 пенсії з підвищенням її на 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 нарахування пенсії з підвищенням її на 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та провести відповідні виплати з грудня 2015 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2016 по справі № 336/4238/16-а (2-а/336/202/2016) у задоволенні позову відмовлено.

Позивачем оскаржено вказану постанову в апеляційному порядку, та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 по справі № 336/4238/16-а (2-а/336/202/2016) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя щодо не нарахування ОСОБА_1 пенсії з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 нарахування пенсії з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» з 03.12.2015.

В подальшому, позивач через свого представника звернулася до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району із запитом щодо встановлення ОСОБА_2 статусу відповідно до ст. 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», на який листом від 13.12.2017 №Ж-1520 повідомлено, що документів, які підтверджують знаходження ОСОБА_2 у місцях примусового тримання відсутні, отже права на отримання статусу відповідно до ст. 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» він не мав.

Вважаючи, що ненадання статусу та посвідчення «жертви нацистських переслідувань» за життя ОСОБА_2 у період часу з 01.01.2006 по 01.08.2007 та ненадання статусу та посвідчення позивачу «дружини померлої жертви нацистських переслідувань» за період часу з 02.08.2007 по 02.12.2015 є протиправною бездіяльністю відповідача 1, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним адміністративним позовом, в якому просить визнати таку бездіяльність протиправною, а також зобов`язати відповідача 2 здійснити позивачу перерахування пенсії за період часу з 02.08.2007 по 02.12.2015 з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст.6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та провести відповідні виплати.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 N 3551-XII (в редакції Закону N 488/95-ВР від 22.12.95, тобто на момент встановлення ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій) прирівняними до учасників бойових дій вважаються колишні неповнолітні (яким на момент ув`язнення не виповнилося 16 років) в`язні концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період другої світової війни, а також діти, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму.

За визначенням статті 4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є:

колишні в`язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Другої світової війни;

особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;

діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт;

діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв`язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням.

До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Згідно статті 5 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 N 1467 (далі порядок №1467).

Так, у відповідності до пункту 1 Порядку №1467, посвідчення жертви нацистських переслідувань (далі - посвідчення) є документом, що підтверджує статус жертви нацистських переслідувань і її право на отримання відповідних пільг згідно із Законами України "Про жертви нацистських переслідувань" (1584-14) і "Про податок з доходів фізичних осіб" (889-15), іншими актами законодавства.

Згідно пункту 2 Порядку №1467 посвідчення видаються особам, які відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (1584-14) визнані такими, що належать до числа жертв нацистських переслідувань на підставі одного з таких документів:

довідки,виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав;

довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург);

довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста;

довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій;

довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років при Верховній Раді України.

За правилами пункту 6 Порядку №1467 посвідчення видаються:

колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, які визнані інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які мають право на пільги, встановлені статтею 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (1584-14), - за зразком згідно з додатком 2, темно-вишневого кольору;

дружинам (чоловікам) померлих жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге та мають право на пільги, встановлені статтею 6-4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (1584-14), - за зразком згідно з додатком 4, темно-синього кольору.

Відповідно до пункту 7 Порядку №1467 посвідчення видаються жертвам нацистських переслідувань особисто або за їхнім дорученням рідним чи іншим особам за місцем проживання жертв нацистських переслідувань органами праці та соціального захисту населення.

Згідно пунктів 8, 9 Порядку №1467 при отриманні посвідчення одержувач розписується у відповідному обліковому документі.

У посвідченні прізвище, ім`я, по батькові власника посвідчення та найменування організації, що його видала, зазначаються без скорочень.

Записи у посвідченні засвідчуються підписом керівника організації, що його видала. Підпис керівника організації, а також особистий підпис і фотокартка власника посвідчення скріплюються гербовими печатками.

З аналізу вищенаведених норм суд доходить висновку, що для отримання статусу та посвідчення «жертви нацистських переслідувань» особі необхідно особисто або через уповноваженого представника звернутися до органу праці та соціального захисту населення, надавши відповідні підтверджуючі документи. При отриманні посвідчення особа розписується у відповідному обліковому документі.

Разом із тим, доказів того, що ОСОБА_2 за життя, у період часу з 01.01.2006 по 01.08.2007 звертався до органу праці та соціального захисту населення із відповідною заявою, позивачем до матеріалів справи не надано.

Крім того, слід зазначити про наступне.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Водночас, фактично позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 у не наданні статусу та посвідчення «жертви нацистських переслідувань» за життя ОСОБА_2 у період часу з 01.01.2006 по 01.08.2007 спрямована на захист не прав ОСОБА_1 , а на захист прав ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини другої статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення №6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення №9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано частини 3,5 та 6 статті 55 Конституції України.

Таким чином, захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

У Постанові від 23.05.2017 по справі №800/541/16 Верховний Суд України підкреслив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, враховуючи, що позивачем не надано доказів звернення ОСОБА_2 до органу праці та соціального захисту населення із відповідною заяво про надання статусу та посвідчення «жертви нацистських переслідувань», а також те, що фактично дана позовна вимога спрямована на захист прав ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні такої позовної вимоги суд відмовляє.

Також, позивачем не надано доказів звернення у період з 02.08.2007 по 02.12.2015 до органу праці та соціального захисту населення, із відповідними підтверджуючими документами (архівними довідками, наданими до матеріалів справи), із вимогою про надання статусу та посвідчення «дружини померлої жертви нацистських переслідувань», отже у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Щодо зобов`язання відповідача 2 здійснити позивачу перерахування пенсії за період часу з 02.08.2007 по 02.12.2015 з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» та провести відповідні виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За визначенням статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 75 КАС України).

В силу приписів ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2016 по справі № 336/4238/16-а (2-а/336/202/2016), яка 12.10.2016 набрала законної сили, встановлено наступні обставини: «… в матеріалах справи міститься довідка №01-32/Г-1885 від 20.08.2015 видана Державним архівом Запорізької області в якій зазначено, що ОСОБА_3 , була примусово вивезена німецькою окупаційною владою з території міста Запоріжжя до Німеччини, де з жовтня 1943 року по 18 квітня 1945 року працювала прибиральницею в таборах в м. Лейпцик, проживала в таборі при ливарному заводі, потім захворіла туберкульозам та до звільнення перебувала в лікарні. Разом з нею знаходилася родина. Склад родини, зокрема, син ОСОБА_4 13 років… Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи доведено, що чоловік ОСОБА_1 був колишнім малолітнім в`язнем, якому на момент ув`язнення не виповнилося 14 років, інших місць примусового тримання, визнаний інвалідами від загального захворювання. Доказів того, що ОСОБА_1 одружилася вдруге матеріали справи не містять…».

Отже, враховуючи дане рішення суду, наявну в матеріалах справи довідку від 30.01.2018 №01-32/Г-0258 суд вважає доведеною ту обставину, що чоловік ОСОБА_1 був колишнім малолітнім в`язнем, якому на момент ув`язнення не виповнилося 14 років, інших місць примусового тримання, визнаний інвалідом від загального захворювання.

У відповідності до частини другої статті 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III, дружинам (чоловікам) померлих осіб з інвалідністю, зазначених у статті 6--2 цього Закону, які не одружилися вдруге, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Дружинам (чоловікам) померлих інших жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Статтею 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III визначено пільги колишнім малолітнім в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Враховуючи, що ОСОБА_1 має право на отримання підвищення пенсії на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст.6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», застосовуючи ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, з метою належного захисту прав та інтересів позивача, суд доходить висновку про необхідність задоволення даної позовної вимоги частково, а саме зобов`язати відповідача 2 здійснити відповідний перерахунок та виплату з 15.12.2008 з дня призначення пенсії по втраті годувальника.

Щодо посилань відповідача 2 на пропущення строку звернення до суду, то таким твердженням надано оцінку постановою Третього апеляційного суду від 21.11.2018 по даній справі.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю ІІ групи, тому питання розподілу судових витрат не вирішується.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б; ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ) перерахунок та виплату пенсії за період часу з 15.12.2008 по 02.12.2015, з підвищенням її на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст.6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», з урахуванням виплачених сум.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення виготовлено та підписано 04.10.2019.

Суддя Ю.П. Бойченко