Справа № 320/2543/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2543/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року, суддя Щавінський В.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія №85», Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправним, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про зобов`язання Бучанську виправну колонію №85 Управління державного департаменту з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення з урахуванням недоплачених сум у розмірі 1781,55 крб (подвійна оплата праці - 7,10 крб х 2 = 14,20 крб; оплата праці в третій зоні безпеки 14,20 крб їх 5 = 71 крб; за роботу в зоні відчуження 09.05.1986 року премія в розмірі 690 крб;, одноразова винагорода за гранично отриману дозу радіації 1000 крб; добові за 09.09 - 18.05.1986 року 3,5 крб; кошти на харчування 2,85 крб); визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 03.04.2019 про відмову в перерахунку пенсії позивачу.

Відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт просить здійснювати розгляд справи за його участі.

Щодо заявленого клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, особою з інвалідністю II групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням особи яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І серії НОМЕР_1 , виданим Київською облдержадміністрацією 24.09.1998 року.

У 1986 році, коли відбулась аварія на Чорнобильській АЕС, позивач працював в Державній установі "Бучанська виправна колонія №85" у званні старшого лейтенанта внутрішньої служби.

Відповідно до маршрутного листа, виданого Управлінням МВД України по Київській області від 12.12.2007 року №20/Г-8, ОСОБА_1 під час в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС знаходився в зоні відчуження, а саме, у період з 09.05.1986 року по 18.05.1986 року, місце несення служби - місто Прип`ять, на підставі наказу №069-86, отримав дозу іонізуючого випромінювання, яка склала 26,2 бер.

В матеріалах справи наявні довідки Державної установи "Бучанська виправна колонія №85" про заробітну плату (грошове забезпечення), одержану особою за роботу (службу) в зоні відчуження за період з 09.05.1986 року по 18.05.1986 року від 14.12.2018 року за №Г-150 та від 08.05.2019 року №Г-30, відповідно до яких сума заробітної плати (грошового забезпечення) позивача за роботу (службу) в зоні відчуження за період з 09.05.1986 по 18.05.1986, із якої визначається пенсія, становила 504,89 крб. Зокрема, згідно розрахунку до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення), до грошового забезпечення для визначення пенсії позивача були включені:

- збережений середній заробіток за дні роботи (служби) в зоні відчуження з 09.05.1986 року по 18.05.1986 року у сумі 79,20 крб.;

- оплата праці за дні роботи (служби) в зоні відчуження з 09.05.1986 року по 18.05.1986 року у сумі 298,20 крб.;

- премії за діючими системами преміювання за роботу в зоні відчуження з 09.05.1986 року по 18.05.1986 року- 27,49 крб. + 100,00 крб.

На підставі вищезазначених довідок Позивач неодноразово звертався до Пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії.

Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області відмовило позивачу у проведенні такого перерахунку, про що направило листи від 03.04.2019 №198/Г-03, лист від 18.04.2019 року №2706/05, лист від 06.05.2019 року №3085/05.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Згідно з частиною першою статті 54 Закону №796-XII пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

Частиною четвертою статті 15 Закону №796-XII передбачено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу першого пункту 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У своєму рішенні Конституційний Суд України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат.

Таким чином, право позивача на заробітну плату у підвищеному розмірі за період його роботи у зоні відчуження гарантоване державою шляхом видання нормативно-правових актів, розсекречених після 1986 року.

Після аварії на ЧАЕС 26.04.1986 року Уряди колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом "таємно" щодо оплати праці осіб-ліквідаторів.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 13.04.2001 року №03-3/1652-018-2 "Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986-1990 років осіб, які виконували роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища" зазначено, що листом Держкомпраці УРСР від 13.06.1989 року №10-769 повідомлено, що Рада Міністрів СРСР зняла гриф "таємно" з низки нормативних актів, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Після зняття грифа "таємно" та для "службового користування" стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів:

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року №964;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 07.05.1986 року №524-156;

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 року №1031;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 05.06.1986 року №655-195;

- постанови Ради Міністрів УРСР від 10.06.1986 року №207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йде мова про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд зазначає, що базовим документом, який визначав порядок оплати праці ліквідаторам аварії на ЧАЕС, є постанова Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Професійних Спілок від 07.05.1986 року №524-156 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції".

Пунктом 1 вказаної постанови було надано право керівникам підприємств та організацій проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах по усуненню наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, по підвищеним на 100 процентів тарифним ставкам (відрядним розцінкам) та посадових окладах, конкретні розміри яких встановлюються з урахуванням складності та терміновості виконуваних робіт.

Абзацом другим цього пункту було передбачено виплату військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які виконували службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадових окладів та окладів за спеціальним званням в подвійному розмірі.

Абзацом третім цього пункту було передбачено особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, начальницькому та рядовому складу органів внутрішніх справ виплачувати крім того добові та забезпечувати їх безкоштовним харчуванням.

Відповідно до пункту 2 постанови Ради Міністрів УРСР від 08.05.1986 року №168-5 "Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції" доведено до відома міністерств, відомств УРСР, облвиконкомів, Київського і Севастопольського міськвиконкомів про прийняття постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР, ВЦРПС від 07.05.1986 року №524-156, а пунктом 3 цієї постанови на міністрів, керівників відомств, голів обл. (міськ) виконкомів покладено персональну відповідальність за виконання зазначеної постанови.

У подальшому правовому регулюванні вказані положення постанови №524-156 зазнали змін та уточнень.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР №964-рс від 17.05.1986 року "Про виділення Міненерго СРСР додаткового фонду заробітної плати" надано право голові урядової комісії з ліквідації аварії виплачувати працівникам, які відзначилися при виконанні особливо важливих і відповідальних робіт в залежності від небезпеки їх проведення одноразову винагороду в розмірі до 1000 руб; дозволено керівникам міністерств і відомств, які беруть участь у ліквідації аварії, за узгодженням з головою урядової комісії з ліквідації аварії проводити у виняткових випадках оплату праці працівників, зайнятих на зазначених роботах в III зоні небезпеки, в п`ятикратному розмірі у порівнянні з установленими діючим законодавством нормами, в II зоні - в чотирикратному і в I зоні - в трикратному розмірі (абзац перший). У тих випадках, коли працівник отримує максимально допустиму дозу радіації і в зв`язку з цим не допускається для подальшої роботи у вказаних зонах небезпеки, йому виплачується одноразова винагорода в розмірі п`ятикратної місячної тарифної ставки (посадового окладу), а особам офіцерського складу військових частин, офіцерського і начальницького складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - трьох місячних окладів грошового забезпечення за посадою і військовому або спеціальному званню, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, особам молодшого начальницького і рядового складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - 500 руб., військовослужбовцям строкової служби і військовим будівельникам - 300 руб. (абзац другий).

Згідно з розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 року №1031-рс було поширено порядок та умови підвищеної оплати праці, передбачені розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року №964, на військовослужбовців, начальницький та рядовий склад органів внутрішніх справ. При цьому грошове забезпечення в підвищених розмірах виплачувалось виходячи з посадових окладів, а особам офіцерського і начальницького складу, прапорщикам і мічманам також з окладу на військовим або спеціальним званням (абзац перший).

Постановою Ради Міністрів СРСР, Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 05.06.1986 №665-195 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і попередженням забруднення навколишнього середовища", надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам проводити оплату праці працівників, зайнятих на роботах по ліквідації наслідків аварії у відповідних зонах небезпеки, в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 №964. Оплата праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, проводилась відповідно у чотири, - три- і двократному розмірах, понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), установленому за основним місцем роботи (абзац третій і четвертий пункту 1).

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 року №665-195 дозволено міністерствам і відомствам виплачувати працівникам, в тому числі військовослужбовцям військових частин і органів КДБ СРСР, військовозобов`язаним, призваним на збори, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, направленим на роботи, зазначені у пункті 1 цієї постанови, добові в розмірі 3 руб. 50 коп., а також забезпечувати їх безкоштовним триразовим гарячим харчуванням (з розрахунку 2 руб. 85 коп. на добу) та безкоштовним житлом.

Відповідні положення були передбачені наказом МВС СРСР від 26.05.1986 року №0149, наказом МВС СРСР від 30.06.1986 року №0189, яким вони були частково змінені та доповнені, іншими наказами МВС СРСР та МВС УРСР.

Постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10.06.1986 №207-7 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та попередженням забруднення навколишнього середовища" доведено до відома міністерств, відомств УРСР, облвиконкомів, Київського і Севастопольського міськвиконкомів, республіканських комітетів, обласних і Київської міської ради професійних спілок про прийняття постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.06.1986 року №665-195, а пунктом 2 цієї постанови зобов`язано міністрів, керівників відомств, голів облвиконкомів, Київського та Севастопольського міськвиконкомів, голів республіканських комітетів, обласних та Київської міської ради профспілок забезпечити виконання зазначеної постанови.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 року № 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених на 100% тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 року №524-156.

Вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 №964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених Постановою від 07.05.1986 №524-156.

Таким чином, відповідачем правомірно обчислена позивачу оплата праці за дні роботи (служби) в зоні відчуження в 3-х (09.05., 11.05.-13.05., 15.05.-16.05, 18.05.1986) та 4-х кратному (10.05., 14.05., 17.05.1986) розмірі, оскільки за позивачем зберігалась середньомісячна заробітна плата за основним місцем роботи, а тому показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.

Права на додаткове нарахування цього самого грошового забезпечення у подвійному розмірі позивач не має, оскільки це суперечить наведеним нормам діючого на той час законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.07.2018 року у справі №377/522/16-а.

Згідно з розпорядженням КМ України №1006-р від 25.11.1993 року, учасники ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС співробітники МВС, віднесені до першої категорії, а також ті, що отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 БЕР і більше, мають право на перерахування їх грошового утримання за період роботи в зоні відчуження із розрахунку посадових окладів і окладів за спеціальними званнями, що діяли в період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах, відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач отримав граничну дозу радіаційного опромінення 26,2 Бер.

Виплата одноразової винагороди у розмірі до 1000 руб. проводилася за рішенням голови урядової комісії з ліквідації аварії і лише тим працівникам, які відзначилися при виконанні особливо важливих і відповідальних робіт згідно розпорядження РС СРСР №964 рс від 17.05.1986 року та не поширювалася на працівників органів внутрішніх справ розпорядженням РМ СРСР №1031 рс від 23.05.1986 року.

Не була передбачена така виплата і розпорядженням Кабінету Міністрів України №1006-р від 25 листопада 1993 року, яким було дозволено МВС України перерахувати грошове забезпечення співробітників апарату МВС - учасників ЛНА на ЧАЕС, віднесених до категорії 1, а також тих, які отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 бер і більше, за період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

Розпорядженням РМ СРСР №964 рс від 17 травня 1986 року передбачено виплату особам молодшого начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (до якого належав позивач) у розмірі 500 руб. лише в тому випадку, коли працівник отримує максимально допустиму дозу радіації в у зв`язку з цим не допускається для подальшої роботи у відповідних зонах небезпеки.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.06.1986 року №665-195 виплата добових у розмірі 3 крб. 50 коп. дозволялась за рішенням міністерств та відомств.

Виплата грошової компенсації замість безкоштовного харчування з розрахунку 2 крб. 85 коп. за добу зазначеною постановою не передбачалась взагалі.

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку про те, що частина виплат не була передбачена чинним на той час законодавством, а інші не мали обов`язкового характеру і могли здійснюватися за наявності відповідних рішень органів управління.

Із довідки про грошове забезпечення позивача за спірний період вбачається, що рішення про виплату йому зазначених вище спірних сум не приймались, оскільки ці виплати у розрахунковому листі не зазначені.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу на підставі розрахункових документів видано довідки від 14.12.2018 року за №Г-150 та від 08.05.2019 року №Г-30.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військкоматами).

Згідно пункту 2.1. розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (із змінами) для підтвердження заробітної плати за період до 30.06.2000 року пенсіонером подається довідка про заробітну плату із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Таким чином, відповідач повинен видати позивачеві довідку про розмір грошового забезпечення за спірний період лише на підставі даних розрахункового листа.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постановах від 17 березня 2015 року у справі №21-11а15, від 15 грудня 2015 року у справі №2-а/576/29/14, Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року у справі №358/1179/17.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 "Про Підвищенні рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка набрала чинності 01 січня 2012 року, проведено перерахунки пенсій особам, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986-1990 роках і які були визнані інвалідами.

Вищезазначеною постановою затверджено "Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", згідно якого визначено механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54 та 27 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Пенсії за бажанням осіб можуть призначатися виходячи із заробітної плати одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків.

Крім того, одноразова грошова допомога у зв`язку з отриманням гранично допустимої дози іонізуючого випромінювання при виконанні службових обов`язків по ліквідації ЧАЕС є одноразовою виплатою і не є заробітком, а отже не може включатися до довідки про розмір одержаної заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 "Про підвищенні рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено механізм обчислення пенсій по інвалідності, виходячи із заробітної плати одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків. Оскільки одноразова винагорода, добові та кошти на харчування не були виплачені в зазначений період та не відображені в первинних документах (особовому рахунку), то відсутні будь-які правові підстави для врахування довідки при перерахунку пенсії позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки виплати за нормативними актами, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, в 1986 році йому не нараховувалися та не виплачувалися, не підлягають включенню в довідку для подальшого перерахунку пенсії.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Пилипенко О.Є.