Справа № 1.380.2019.002330
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8052/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Ваврик Х. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002330 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації і рішення про коригування митної вартості товарів, -

суддя в 1-й інстанції Коморний О. І.,

час ухвалення рішення 21.06.2019 року, 16:31 год,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 26.06.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Львівської митниці ДФС, в якому просив визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00482 від 25 березня 2019 року; визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000165/2 від 25 березня 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00482 від 25 березня 2019 року. Визнано протиправним та скасовано рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000165/2 від 25 березня 2019 року. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1536,60 грн., понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7600 грн. та витрати повязаних з підготовкою до розгляду справи у вигляді перекладу в сумі 2480 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що митниця не могла визначити вартість на базі ціни, встановленої експортером у звязку з відсутністю її документального підтвердження, тому вартість визначалася на базі загального рівня цін на подібний товар. Джерелом інформації для визначення митної вартості при винесенні рішення про коригування митної вартості від 25 березня 2019 року №11А209000/2019/000165/2 використано рівень ціни, за який транспортний засіб визначеної марки, моделі, комплектації пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції, визначений за результатами спрацювання АСАУР. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги ч.ч.9,10 Тимчасового порядку виконання митних формальностей під час здійснення митного оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1077- надалі Порядок). Оскільки позивач не надав банківських платіжних документів щодо оплати за товар, що не дозволило (враховуючи норми права зазначені у вищенаведеному Порядку) визнати фактурну вартість товару і відповідно визначити митну вартість товару згідно з ч. 10 Порядку. Враховуючи наведене, Львівська митниця ДФС вважає, що рішення про коригування митної вартості товару від 25 березня 2019 року №ІІА209000/2019/000165/2 прийнято з дотриманням вимог чинного митного законодавства та не підлягає скасуванню. Крім того, апелянт вважає безпідставним стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 7600,00 грн., оскільки представник позивача не надав жодних доказів понесених витрат, при цьому, з наданого позивачем детального описом судових витрат, понесених позивачем ОСОБА_1 вбачається, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є доцільними, дублюють одна одну, не мали впливу на хід розгляду справи та не потребують спеціальних професійних навиків. Зокрема, п.1 опису повністю співпадає з п.2, оскільки аналіз поданих документів та встановлення правової позиції щодо них - це суть одного процесу. Крім того, на думку апелянта, підготовка до судового засідання є подібними діями представника позивача під час яких здійснюється формування позиції позивача щодо спірних правовідносин викладених в позовній заяві, спростування доводів митниці, аналізу судової практики, надання пояснень, тощо. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що митний орган не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст рахунку- фактури (інвойсу) №2561-02/19 від 28 лютого 2019 року, в якому вказано вартість транспортного засобу у сумі 4700 Євро, в тому числі будь-які відомості про отримання від компетентних органів країни експорту інформації щодо підтвердження чи не підтвердження обставини відчуження позивачу транспортного засобу та отримання або не отримання від позивача коштів в сумі 4700 Євро та/або іншої суми за відчужений вказаний транспортний засіб. Натомість, позивачем подано до суду експортну декларацію, в якій відображена ціна 4700 Євро за придбаний позивачем автомобіль. При цьому, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що продавець у фактурі та власник у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу є різними особами, що викликає сумніви у задекларованих витратах, оскільки подане позивачем свідоцтво є свідоцтвом про реєстрацію номерного знаку, і у ньому є відмітка про те, що у випадку зміни власника свідоцтво про реєстрацію номерного знаку залишається закріпленим за транспортним засобом, а це свідоцтво не є доказом права власності на транспортний засіб. Крім того, зміст спірного рішення вказує на те, що воно не містить повної інформації, яка вимагається положеннями ч.2 ст.55 МК України. Позивач також звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні клопотання відповідача про зменшення відповідно до ч.6 ст.134 КАС України витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; відповідач не надав жодного обґрунтування того, що витрати позивача на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи. При цьому, до матеріалів справи долучено договір-доручення про надання правової допомоги №1057 від 15 квітня 2019 року, детальний опис послуг, наданих позивачу адвокатським об'єднанням «Лемеха та партнери», та докази оплати таких послуг, а саме: засвідчена копія додатку №1 до договору про надання правової допомоги №1057 від 15 квітня 2019 року, де визначено вартість однієї години роботи - 800 грн., засвідчена копія акту виконаних робіт №1 від 18 червня 2019 року, засвідчена копія рахунку №1057-1 від 18 червня 2019 року, засвідчена копія квитанції від 18 червня 2019 року на суму 7600 грн. та детальний опис судових витрат, понесених позивачем. При цьому, відповідач не довів належними та допустимими доказами факту неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, часом, що ним витрачений, ціною позову та значенням справи для сторін, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Враховуючи наведене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача (апелянта) ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуванеу рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 придбав у нерезидента Lera Plus Bvba (Королівство Бельгія) легковий автомобіль, що був у вжитку, марки Volvo ХС70 (VIN-код YV1BZ8756D1146224; номер шасі (рами) YV1BZ8756D1146224; 2012 року випуску, що зазначено в рахунку-фактурі №2561-02/19 від 28 лютого 2019 року, ціна продажу 4700 євро.

01 березня 2019 року проведена оплата за вказаний автомобіль шляхом безготівкового переказу грошових коштів у розмірі 4700 євро, що підтверджується квитанцією ПриватБанку від 01 березня 2019 року.

Декларант - ТОВ Трейд Брокере Компані в інтересах позивача подав до Львівської митниці ДФС електронну митну декларацію №UA209190/2019/027617 від 11 березня 2019 року, якою задекларовано для митного оформлення товар, який ввозиться на територію України, а саме: легковий автомобіль, що був у використанні, призначений для перевезення пасажирів марки Volvo, модель - ХС70, кузов (VIN) YV1BZ8756D1146224, двигун - дизель, кількість посадочних місць, включаючи місце водія - 5, колір білий; об'єм двигуна (куб. см) 2400, рік випуску - 2012, перша реєстрація 27 червня 2012 року.

У вказаній митній декларації декларант самостійно визначив митну вартість транспортного засобу за основним методом, тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість автомобіля), а саме: договору від 28 лютого 2019 року, укладеного між позивачем та нерезидентом Lera Plus Bvba, відповідно до умов якого позивач придбав автомобіль, який був у вжитку, марки Volvo XC70 (VIN-код YV1BZ8756D1146224; номер шасі (рами) YV1BZ8756D1146224; 01 січня 2012 року випуску, вартість 4700,00 євро.

Одночасно з митною декларацією декларант надав документи для підтвердження митної вартості товару і обраного метод її визначення, а саме: рахунок фактуру (інвойс) №2561-02/19 від 28 лютого 2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу S279011740, акт проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу UA20903/2019/17325 від 08 березня 2019 року, квитанцію від 01 березня 2019 року, довіреність від 07 березня 2019 року, експортну декларацію від 01 березня 2019 року, квитанцію від 05 березня 2019 року, сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу № UA.008.49169-1.

Львівська митниця ДФС прийняла картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209190/2019/00482, яка мотивована тим, що заявлена декларантом митна вартість не підтверджена документально і не відповідає інформації про вартість такого транспортного засобу, яка згенерована АСУР ДФС та складає 11397,50 євро.

Зі змісту Карти відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209190/2019/00482 вбачається, що позивачем подавалися наступні документи : рахунок-фактуру (інвойс) №2561-02/19 від 28 лютого 2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу S279011740, акт проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу UA20903/2019/17325 від 08 березня 2019 року, договір про надання послуг митного брокера №80/2019-0 від 04 березня 2019 року, квитанцію від 01 березня 2019 року, інші некласифікуючі документи: довіреність від 07 березня 2019 року, експортну декларацію від 01 березня 2019 року, квитанція від 05 березня 2019 року, фото від 11 березня 2019 року, сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу № UA.008.49169-19, паспортний документ фізичної особи, що дає право на перетин державного кордону FS 104300 від 09 серпня 2018 року, паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного проживання на території України серії КЛ 076534, виданий 10 липня 2015 року, паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного проживання на території України серії КС 644127, виданий 14 березня 2012 року.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що декларант надав митному органу митну декларацію № UA209190/2019/029962 із зазначенням ціни товару 4700 євро та на підтвердження ціни імпортованого транспортного засобу надав рахунок-фактура (інвойс) від 28 лютого 2019 року №2561-02/19, експортну декларацію від 01 березня 2019 року №19ВЕЕ189, в якій вказано вартість придбаного автомобіля, також квитанцію про оплату від 01 березня 2019 року на суму 4700 євро.

25 березня 2019 року Львівська митниця ДФС прийняла рішення №UA209000/2019/000165/2 про коригування митної вартості товарів.

У графі 33 вказаного рішення зазначено, що відповідно до Методичних рекомендацій щодо посадових органів доходів та зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні митного контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затверджених наказом від 11 вересня 2015 року №689 та постанови Кабінету міністрів України №1077 від 12 грудня 2018 року у митного органу виникли сумніви у правильності визначення митної вартості декларантом, оскільки заявлена митна вартість товару не підтверджена документально і не відповідає інформації по вартості цього транспортного засобу, яка згенерована АСАУР ДФС та складає 11397,50 євро. Проведено консультації з декларантом згідно з ст.57 МК України. Неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме: методу 2а (ст.59 МК України) та методі 2б (ст.60 МК України) з причини відсутності в органу доходів і зборів та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МК України) та методу 2г (ст.63 МК України) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в органу доходів та зборів. Митну вартість визначено за резервним методом звязку з наявністю у митного органу цінової інформації з системи АСАУР ДФС. Виходячи з вищенаведеного, митна вартість товару становитиме 11397,50 євро. Джерелом інформації для визначення митної вартості використано ціну, за яку транспортний засіб визначеної марки, моделі, комплектації пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції, визначену за результатами спрацювання АСАУР.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав усі наявні та достатні документи, передбачені МК України, необхідні для визначення митної вартості товару. Натомість контролюючий орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом, як не довів і правових підстав для застосування резервного методу. Наведені обставини у сукупності свідчать про протиправність рішення про коригування митної вартості товарів від 25 березня 2019 року №UA209000/2019/000165/2, що є підставою для його скасування.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України та іншими законами України.

Розділ ІІІ МК України регулює питання митної вартості товарів та методи її визначення.

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до ст.49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із ч.1 ст.51 МК України митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Ст.57 МК України передбачає, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (ч.2 ст.52 МК України).

Відповідно до ст.53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій ст.52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч.2 ст.53 МК України).

Як вбачається з матеріалів справи, декларант при здійсненні митного оформлення товару надав наявні у нього документи, що підтверджують митну вартість товару, підстави його придбання, його кількісні та якісні характеристики, цінове та вартісне обґрунтування. Зокрема, для обґрунтування вартісного значення складових митної вартості надав: рахунок фактуру (інвойс) №2561-02/19 від 28 лютого 2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу S279011740, акт проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу UA20903/2019/17325 від 08 березня 2019 року, квитанцію від 01 березня 2019 року, довіреність від 07 березня 2019 року, експортну декларацію від 01 березня 2019 року, квитанцію від 05 березня 2019 року, сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу № UA.008.49169-1.

Ч.1,2 ст.54 МК України передбачає, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч.1 ст.58 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч.5 ст.54 МК України митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у встановлених випадках, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; застосовувати інші передбачені форми митного контролю.

Ч.3 ст.53 МК України передбачає, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

З вищенаведеного вбачається, що орган доходів і зборів досліджує документи стосовно усіх товарів, які переміщуються через митний кордон, на предмет перевірки правильності визначення митної вартості. Виключно висновки, що ґрунтуються на дослідженні документів, доданих до митної декларації, можуть бути підставою для витребування додаткових документів. При цьому лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у ч.3 ст.53 МК України, є підставою для витребування додаткових документів, перелік яких наведений у цій нормі.

Колегія суддів не ставить під сумнів право органу доходів і зборів упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів (ч.5 ст.54 МК України), проте вважає, що при цьому він має довести підстави застосування норм ч.3 ст.53 МК України: наявність розбіжностей у поданих декларантом документах, ознаки підробки або відсутність усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару: легкового автомобілю б/в марки Volvo XC70 (VIN-код YV1BZ8756D1146224; номер шасі (рами) YV1BZ8756D1146224; 01 січня 2012 року випуску за ціною 4700,00 євро та ненадання відповідачу необхідних документів для підтвердження заявленої митної вартості товару.

Матеріалами справи підтверджується, що декларант надав до митного органу митну декларацію №UA209190/2019/029962 із зазначенням ціни товару 4700 євро та на підтвердження такої ціни надав рахунок-фактура (інвойс) від 28 лютого 2019 року №2561-02/19, експортну декларацію від 01 березня 2019 року №19ВЕЕ189, в якій вказано вартість автомобіля, також надано квитанцію про оплату від 01 березня 2019 року на суму 4700 євро.

Разом з тим, відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури (інвойсу) від 28 лютого 2019 року №2561-02/19, в тому числі будь-які відомості про отримання від компетентних органів Королівства Бельгії інформації щодо підтвердження чи не підтвердження обставини відчуження позивачу продавцем імпортованого автомобіля марки та отримання або не отримання від позивача коштів за вказаний транспортний засіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що покликання митного органу на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення ст.53 МК України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року (справа № 809/1884/16), і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що покликання апелянта на наявні розбіжності не спростовують обраний позивачем метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту.

При цьому, у відповідача була можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого автомобіля, оскільки в документах містяться відомості про продавця, його адресу.

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про недоведеність відповідачем обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості транспортного засобу за ціною рахунку-фактури від 28 лютого 2019 року №2561-02/19, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено, тобто основні документи містили всі числові дані, необхідні для визначення вартості, зазначеної в митній декларації.

При цьому, використані декларантом відомості підтверджені документально та визначені кількісно; їх достовірність не спростована відомостями від компетентних органів Королівства Бельгії щодо не підтвердження обставин відчуження позивачу продавцем товару або що видані позивачу документи є фіктивними, недійсними, а сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях.

Крім того, відповідач не виконав обовязку щодо наведення у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом. Також не наведено достатніх підстав правомірності проведеного відповідачем розрахунку митної вартості без врахування технічного стану транспортного засобу внаслідок значного його пробігу (316340 км), що безумовно впливає на митну вартість вказаного товару.

Наявність вказаного пробігу підтверджується надав сертифікатом про кілометраж, у якому зазначено пробіг автомобіля станом на 12 жовтня 2018 року - 316340 км.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у відповідача були в наявності всі документи для визначення митної вартості за ціною договору щодо транспортного засобу, який імпортується, та не встановлено жодних інших обставин, визначених положеннями ч.1 ст.58 МК України, які б перешкоджали визначенню митної вартості імпортованих товарів за першим методом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не довів суду неможливість застосування ним попередніх п`яти методів визначення митної вартості товару; загальні посилання на норми МК України, зроблені в оскаржуваному рішенні, не конкретизують підстави щодо незастосування того чи іншого методу визначення митної вартості, що в свою чергу не може вважатися достатніми доводами обґрунтованості прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення немає жодного обґрунтування чи відомостей про обставини виникнення ризику ''спрацювання АСАУР ДФС'', ''митна вартість товару нижча митної вартості ідентичних товарів''.

Щодо таких обставин апелянт не надав обґрунтованого пояснення та доказів, зокрема, з приводу обставин: найменування митного органу (митного посту), в якому мало місце декларування товару (автомобіля Volvo ХС70, 2012 року випуску) із подібними характеристиками транспортного засобу в порівнянні з тим, який придбав позивач; календарної дати придання товару і дати такого митного оформлення; конкретних характеристик ідентичного або аналогічного (подібного) транспортного засобу; умов поставки товару; технічного стану транспортного засобу; методу визначення митної вартості товару у ідентичному чи аналогічному випадку.

Вказане свідчить, що митний орган не обґрунтував наявність спрацьованих ризиків при перевірці заявленої митної вартості автомобіля саме з причин - ''митна вартість товару нижча митної вартості ідентичних товарів''.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що спрацювання системи управління ризиками є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19 лютого 2019 року в справі № 805/2713/16-а.

Крім того, формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості та не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою та самостійною підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за першим методом визначення його митної вартості.

Колегія суддів зазначає, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації автоматизованої системи аналізу та управління ризиками, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності МК України не передбачено. Також необхідно врахувати, що в такій відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо судових рішень з питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така інформаційна база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 лютого 2019 року у справі №825/648/17.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, оскільки позивач під час митного оформлення надав усі необхідні документи, які чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об'єктивні і достовірні дані, що підтверджували заявлену декларантом митну вартість товарів за ціною договору, водночас митниця не довела наявність обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості товарів за основним методом, що свідчить про відсутність підстав для коригування митної вартості імпортованого товару, що свідчить про безпідставність оформлення карки відмови у прийнятті митної декларації та протиправність оскаржуваного рішення про таке коригування.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі, оскільки в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.

Зокрема, до матеріалів справи долучено договір-доручення про надання правової допомоги №1057 від 15 квітня 2019 року, детальний опис послуг, наданих позивачу адвокатським об'єднанням «Лемеха та партнери», та докази оплати таких послуг, а саме: засвідчена копія додатку №1 до договору про надання правової допомоги №1057 від 15 квітня 2019 року, де визначено вартість однієї години роботи - 800 грн., засвідчена копія акту виконаних робіт №1 від 18 червня 2019 року, засвідчена копія рахунку №1057-1 від 18 червня 2019 року, засвідчена копія квитанції від 18 червня 2019 року на суму 7600 грн. та детальний опис судових витрат, понесених позивачем.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи повязані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, разом з тим, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.9 ст.139 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Разом з тим, таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, апелянт не надав.

Такми чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги адвоката, є обгрунтованим та пропорційним предмету спору, ступеню складності справи та часу, витраченому на надання правничих послуг.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002330 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 року.