Справа № 520/5525/19
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 вересня 2019 р. № 520/5525/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Зоркіна Ю.В.

при секретарі судового засідання Пройдак С.М.

у присутності

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гончаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУНОМЕР_1) до Головне управління Держпраці у Харківській області (вул. Алчевських, буд. 40,м. Харків, 61002, ) про визнання протиправними та скасування наказу і постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом та просить суд: 1.) визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ Держпраці у Харківській області від 21.03.2019 року № 571; 2) визнати протиправною та скасувати Постанову від 02.05.2019 року, винесену заступником начальника ГУДП у Харківській області про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами ХК5487/297/НД/АВ/П/ТД-ФС на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України в розмірі 2*125190=250380 (двісті п`ятдесят тисяч триста вісімдесят) грн.; 3) судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 27.08.2019 року у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити, пославшись на те, що відповідач при проведенні інспекційного заходу не дотримався вимог чинного законодавства, в тому числі недотримано строків застосування штрафу; звернув увагу на те, що суб`єктом господарювання не порушено вимог трудового законодавства. Окрім того представник позивача зазначив, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі № 826/8917/17 визнано не чинною постанову № 295, на яку посилається відповідач під час проведення перевірки.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнала, просила позовні вимоги залишити без задоволення, зазначивши, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства у спосіб, визначений законом.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснила суду, що вона ніколи не працювала у позивача, про що повідомила інспектору, проте вказані факти ним до уваги взяті не були; під час проведення перевірки вона підміняла господарку кафе.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що він працює у позивачки за цивільним договором, виконує роботу, яку йому доручає суб`єкт господарювання, в тому числі прибирання території, опалення приміщення, оплата здійснюється після виконання роботи.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що інспекційне відвідування проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, опитувані особи своїми поясненнями підтвердили факт трудових відносин з позивачкою.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

На підставі наказу № 571 від 21.03.2019 відповідачем оформлено направлення № 02.03-03/1028 від 21.03.2019 та проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_7 .

За результатами заходу складено акт № ХК 5487/297/НД від 04.04.2019 про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування та складено вимогу про надання документів № ХК 5487/297/ПД, яка 15.04.2019 отримана позивачкою.

11.04.2019 складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 11.04.2019 № ХК 5487/297/НД/АВ, яким встановлено порушення вимог ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме допуск до роботи працівників без оформлення трудових відносин.

Порушення встановлені актом інспекційного відвідування стали підставою для винесення постанови від 02.05.2019 № ХК 5487/297/НД/АВ/П/ТД-ФС, якою до позивачки застосовано штраф у розмірі 250380.00 грн., на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Перевіряючи оскаржувані рішення відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України , суд зазначає наступне.

Нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється з урахуванням вимог статей 259-265 Глави XVIII Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Так, статтею 259 КЗпП України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд також зазначає, що на реалізацію статті 259 КЗпП України постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295 затверджено, зокрема, Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок №295).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019р. у справі №826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Рішення набрало законної сили 14.05.2019р.

Постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295 разом із затвердженими нею Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та Порядком здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю за своїм характером є нормативно-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень установлені ст.264 КАС України.

Наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним визначені ст.265 КАС України, за приписами якої нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017р. №295 втратила чинність з 14.05.2019р., а тому, саме з цієї дати застосування її положень при здійсненні державного контролю за додержанням законодавства про працю буде вважатись протиправним.

У даному випадку спірні правовідносини виникли до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017р. №295 і регулюються саме нею. Враховуючи викладене, суд вважає, що у проміжку часу між прийняттям вказаної постанови та визнанням її нечинною за рішенням суду, органи Держпраці правомірно здійснювали контрольні (наглядові) функції на її підставі.

У зв`язку з цим суд при розгляді даної справи застосовує до спірних правовідносин норми постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017р. №295.

За приписами пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань. Пунктом 5 Порядку № 295 визначено, що інспекційні відвідування проводяться втому числі за інформацією ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників.

Судовим розглядом встановлено, що наказ про проведення перевірки винесено на підставі листа ГУ ДФС України в Харківській області № 6865/20-40-14-10-15 від 04.03.2019, який містить інформацію щодо використання позивачкою праці найманих працівників без належного оформлення та без повідомлення про прийняття на роботу, до якого долучено акт фактичної перевірки ФОП ОСОБА_3 від 28.02.2019.

Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав для визнання протиправним та скасування наказу ГУ Держпраці у Харківській області від 21.03.2019 № 571.

Суд також зазначає, що з 31.01.2017 набула чинності нова редакція ст.265 КЗпП, якою передбачено штрафи за порушення трудового законодавства для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Штраф нараховується за результатами перевірки органу Держпраці суб`єкта господарювання або роботодавця, якщо під час проведення такої перевірки встановлено ознаку порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення.

Відповідно до ч. 3 та 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Отже, відповідальність за ст. 265 КЗпП України відноситься до фінансової відповідальності суб`єкта господарювання за порушення норм діючого трудового законодавства, та ст. 265 КЗпП не визначає строків давності для притягнення суб`єктів господарювання до фінансової відповідальності.

Щодо не дотримання порядку розгляду матеріалів, як підстави скасування постанови про накладення штрафу, то суд зазначає, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст. 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17 липня 2013 року № 509 (далі по тексту - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Відповідно до положень п.6 Порядку № 590 (у ред. на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ть днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Приписами п.п.7,8 Порядку № 590 ( у ред. на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено або без його участі , коли його проінформовано відповідно до п.6 цього порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду. Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акту, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що акт про проведення інспекційного відвідування складений 11.04.2019, повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу від 22.04.2019 № 0669 направлено на адресу позивачки рекомендованим листом 23.04.2019 (поштове відправлення 340), проте нею не отримано, отже, справа розглянута за її відсутності за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі дотримано вимоги Порядку № 590 при розгляді матеріалів про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог трудового законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення оскарженої постанови, стали, зокрема, висновки Акту інспекційного відвідування про те, що мають місце факти, що працівників фактично допущено до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

З цього приводу суд враховує, що законодавством України про працю, зокрема ч.1 ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.24 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Позивачем до матеріалів справи долучено цивільно-правовий договір від 11.03.2019 предметом якого є надання послуг з технічного обслуговування топочного обладнання за адресою АДРЕСА_2 в строк з 11.03.2019 по 30.04.2019

Як вбачається з наведеного вище цивільно-правового договору про надання послуг, укладених позивачем з фізичною особою, предметом останнього фактично є послуги топника.

Так, предметом укладеного договору позивача з гр. ОСОБА_5 є процес праці, а не її кінцевий результат, який забезпечує відповідне постійне (безперебійне) функціонування діяльності позивача як суб`єкта господарювання; праця за цією угодою не є юридично самостійною, а здійснюється у межах діяльності ФОП з систематичним виконанням трудових функцій, отже, працівник відповідача був обтяжений обов`язком виконувати систематично згідно графіку (п.2.2 Договору) певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, при цьому, в укладеному договорі не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється лише зобов`язання виконувати роботу (надавати послуги).

В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір, укладений позивачкою з гр. ОСОБА_5 має ознаки трудового характеру.

Аналогічний висновок викладений в постанові ВС від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17(провадження №К/9901/15518/18)

Крім того суд звертає увагу на те, що згідно письмових пояснень гр. ОСОБА_5 останній працює підсобним робітником, має визначений робочий час з 15.00 до 22.00, оплата щоденно 120 грн., крім того під час опитування гр. ОСОБА_5 пояснив інспектору, що жодних документів з ним позивач не отримувала ( відеофайл VID_20190404_145156 , пояснення на 1 хв.22 сек.)

Стосовно гр. ОСОБА_9 , то суд зазначає, що під час проведення перевірки вона повідомила уповноважену особу відповідача про те, що не працює у ФОП ОСОБА_3 , доказів протилежного як то цивільно-правовий договір матеріали справи не містять, тоді як факт перебування особи в приміщенні кафе не доводить факту виконання трудових обов`язків, в тому числі без належного їх оформлення.

Суд критично ставиться на посилання відповідача на те, що на відеозапису інспекційного відвідування гр. ОСОБА_9 (відеофайл VID_20190404_144606, 45 сек.) остання повідомила про те, що вона є працівником ФОП ОСОБА_3 , оскільки в приміщенні, де перебувала свідок, на той час знаходилося дві особи, тоді, як ідентифікувати, яка саме з них повідомила інспектора про те, що вона працює в кафе відеозапис не дозволяє.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем в судовому засіданні не доведено допуску гр. ОСОБА_9 , до роботи без укладання трудового договору.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. ст. 7,9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку, визначеному ст.139 КАС України

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242-246, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову від 02.05.2019 року, винесену заступником начальника ГУДП у Харківській області про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами ХК5487/297/НД/АВ/П/ТД-ФС на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України в розмірі 125190 грн.

В іншій частині вимог позов залишити без задоволення.

Стягнути на користь ФОП ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області () судовий збір у розмірі 1251 (одна тисяча двісті п`ятдесят одна) грн.90 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо або через суд першої інстанції, який розглянув справу, апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У повному обсязі рішення виготовлено 07.10.2019

Суддя Зоркіна Ю.В.