Справа № 826/10625/18
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алакор Сіті" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алакор Сіті" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алакор Сіті" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.04.2018 №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.03.2006 між позивачем як кредитоодержувачем та "Loberta Holdings Limited" (Республіка Кіпр) як кредитодавцем було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого кредитодавець надає кредитоодержувачу кредитні кошти в сумі та у порядку, що визначається цим договором, а кредитоодержувач приймає на себе зобов`язання повернути суму кредиту і сплатити відсотки за користування вищезазначеними коштами у порядку та термін, установлені цим договором (п.2.1); загальний обсяг кредиту у формі кредитної лінії складає 14 000 000 доларів США (п.3.1); відсотки по наданому відповідно до цього договору кредиту складають 10% річних і нараховуються тільки простим способом, тобто на суму фактичної заборгованості (п.6.1).

Вказаний договір було зареєстровано Національним банком України, відповідно до реєстраційного свідоцтва №5256 від 12.04.2006, виданого Головним управлінням Національного банку по м.Києву і Київській області.

Також до вказаного договору було укладено додаткові угоди: №1 від 26.06.2008, №2 від 11.08.2008, №3 від 06.12.2010.

05.01.2016 між позивачем, "Loberta Holdings Limited" (Республіка Кіпр) та "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови) була укладена угода про заміну сторони до договору позики від 22.03.2006, за умовами якого усі права та обов`язки первісного позикодавця - "Loberta Holdings Limited" (Республіка Кіпр) за договором позики від 22.03.2006 передаються новому позикодавцю - "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови).

15.01.2016 між позивачем та "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови) було укладено додаткову угоду №4 до договору позики від 22.03.2006, за умовами якої сторони погодили викласти п.6.1 зазначеного договору в наступній редакції: відсотки по наданому відповідно до цього договору кредиту складають 1% річних і нараховуються тільки простим способом, тобто на суму фактичної заборгованості.

Головним управлінням ДФС у м.Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Алакор Сіті" з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 30.09.2017, за наслідком чого складено акт від 27.03.2018 №185/26-15-14-01-04/33598293 (далі - Акт перевірки).

В Акті перевірки зафіксовано, зокрема, встановлене порушення позивачем вимог пп. 39.4.2 п.39.4 ст.39 Податкового кодексу України - неподання звіту про контрольовані операції за 2016 рік.

На підставі Акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.04.2018 №, яким до позивача на підставі пп. 54.3.3 п.54.3 ст.54 і п.120.3 ст.120 Податкового кодексу України застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 413 400 грн.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп.39.2.1.2 пп. 39.2.1 п.39.2 ст.39 ПК України, для цілей нарахування податку на прибуток підприємств контрольованими є господарські операції, що впливають на об`єкт оподаткування платника податків, однією із сторін яких є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), що включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Операції з контрагентом, зареєстрованим у державі (на території), включеній до зазначеного переліку, визнаються контрольованими з дати включення держави (території) до такого переліку.

Згідно з пп. 39.2.1.7 пп. 39.2.1 п.39.2 ст.39 ПК України, господарські операції, передбачені підпунктами 39.2.1.1 - 39.2.1.3 і 39.2.1.5 підпункту 39.2.1 цього пункту, визнаються контрольованими, якщо одночасно виконуються такі умови:

- річний дохід платника податків від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 50 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік;

- обсяг таких господарських операцій платника податків з кожним контрагентом, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 5 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік.

В Акті перевірки зафіксовано, що ТОВ "Алакор Сіті" за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 здійснювало нарахування відсотків на користь нерезидента "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови). Остання входить до переліку держав (територій), які відповідають критеріям установленим пп.39.2.1.2 пп. 39.2.1 п.39.2 ст.39 ПК України.

З огляду на те, що додаткова угода №4 від 15.01.2016 до договору позики б/н від 22.03.2006 (якою було змінено відсотки по кредиту - на 1% річних) не була зареєстрована відповідно до вимог постанови Правління Національного банку України від 17.06.2004 №270, контролюючий орган дійшов висновку про те, що відсоткова ставка по кредиту залишилась відповідно до угоди про заміну сторони до договору позики б/н від 22.03.2006 у розмірі 10% річних.

Таким чином, встановлено, що загальний обсяг операцій платника податків з "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови), проведених у 2016 році складає 37 491 431 грн., що перевищує встановлений пп. 39.2.1.7 пп. 39.2.1 п.39.2 ст.39 ПК України вартісний критерій визнання операцій контрольованими у 5 мільйонів гривень.

З урахуванням того, що річний дохід ТОВ "Алакор Сіті" за 2016 рік перевищує 5 мільйонів гривень за 2016 звітний рік, відповідач дійшов висновку, що вказані господарській операції, здійснені позивачем з "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови), визнаються контрольованими.

Позивач заперечує вищезазначений висновок відповідача з огляду на те, що на його переконання, сума відсотків за позикою підлягає визначенню із застосуванням, починаючи з 15.01.2016, ставки в 1% річних - з урахуванням додаткової угоди №4 від 15.01.2016. У зв`язку з чим, сума відсотків, яка підлягала нарахуванню за договором позики б/н від 22.03.2006 у 2016 році, склала 4 931 175,89 грн., що не перевищує встановлений пп. 39.2.1.7 пп. 39.2.1 п.39.2 ст.39 ПК України вартісний критерій визнання операцій контрольованими у 5 мільйонів гривень.

При цьому, позивач зазначив, що угода від 05.01.2016 про заміну сторони до договору позики від 22.03.2006 та додаткова угода №4 від 15.01.2016 не були зареєстровані у НБУ, оскільки станом на той момент діяла постанова Правління НБУ від 04.12.2015 №863 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках".

Відповідно до Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженого постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 № 270 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 липня 2004 р. за № 885/9484 (далі - Положення №270) у чинній на момент укладення що угоди від 05.01.2016 (про заміну до договору позики від 22.03.2006) та додаткової угода №4 від 15.01.2016 редакції, резиденти (юридичні особи, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, фізичні особи) (далі - резиденти-позичальники) можуть одержувати кредити, позики, у тому числі поворотну фінансову допомогу в іноземній валюті (далі - кредити), від нерезидентів відповідно до договорів та в порядку, установленому цим розділом (п.1.1 глави 1 розділу 1).

Резидент-позичальник зобов`язаний зареєструвати договір у Національному банку до фактичного одержання кредиту (п. 1.7 глави 1 розділу 1 Положення №270).

Відповідно до п. 1.16 глави 1 розділу 1 Положення №270, резиденти-позичальники мають передбачати в договорі умову про те, що він набирає чинності з моменту (або не раніше) його реєстрації, за винятком договорів про одержання кредитів уповноваженими банками на строк, що не перевищує один рік.

Вимоги абзацу першого цього пункту поширюються на зміни до договору, які стосуються суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом.

Згідно з п.2.1 глави 2 розділу 1 Положення №270, зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розміру процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором платежів, у тому числі тих, що є санкціями за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, потребують реєстрації в Національному банку відповідних змін до договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу.

В той же час, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.12.2015 №863 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках" (далі - Постанова №863), а саме пп.24 п.6, Національний банк України не здійснює реєстрації, зокрема, змін до договору про залучення резидентом (крім уповноваженого банку) кредиту/позики в іноземній валюті від нерезидента, які стосуються заміни кредитора та/або боржника у зобов`язанні за цим кредитним договором/договором позики.

Судом першої інстанції зазначено, що додаткова угода №4 від 15.01.2016 до договору позики б/н від 22.03.2006, якою було змінено процентну ставку договору позики, не була зареєстрована у Національному банку України, а тому угода не набула чинності, у зв`язку з чим застосуванню підлягає попередня процентна ставка за договором позики у 10% річних, а відтак господарські операції, здійснені позивачем з "ATB LTD" (Республіка Маршалові Острови) у 2016 році, визнаються контрольованими.

Втім, суд першої інстанції не взяв до уваги, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 210 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (ч. 2 ст. 210 Цивільного кодексу України).

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках та порядку, встановлених законом, а тому, беручи до уваги, що постанова Правління Національного банку України № 270 від 17.06.2004 є підзаконним нормативно - правовим актом, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність реєстрації додаткової угоди №4 від 15.01.2016 року до договору позики б/н від 22.03.2006 не може бути підставою для визнання такого правочину таким, що не є чинним або є нікчемним.

Оскільки додаткова угода №4 від 15.01.2016 р. до договору позики б/н від 22.03.2006 відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, її нікчемність не встановлена законом, вона не визнана недійсною в судовому порядку, остання є чинною та правомірною в силу ст. 204 ЦК України, а її умови є обов`язковими для сторін.

Окрім того, фіскальний орган був не вправі приймати спірне податкове повідомлення - рішення до моменту визнання в судовому порядку додаткової угоди №4 від 15.01.2016 року до договору позики б/н від 22.03.2006 недійсною або нікчемною.

Відповідно до пп.39.4.1 п.39.4 ст.39 ПК України, для цілей податкового контролю за трансфертним ціноутворенням звітним періодом є календарний рік.

За вимогами пп.39.4.2 п.39.4 ст.39 ПК України, платники податків, обсяг контрольованих операцій яких з одним контрагентом перевищує 5 млн. гривень (без урахування податку на додану вартість), зобов`язані подавати звіт про контрольовані операції центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, до 1 травня року, що настає за звітним, засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог закону щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Згідно з п.120.3 ст.120 ПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідно до п.11 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України), неподання платником податків звіту про контрольовані операції (уточнюючого звіту) та/або документації з трансфертного ціноутворення або невключення до такого звіту інформації про всі здійснені протягом звітного періоду контрольовані операції відповідно до вимог пункту 39.4 статті 39 цього Кодексу тягне за собою накладення штрафу (штрафів) у розмірі:300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року, - у разі неподання звіту про контрольовані операції.

Беручи до уваги вищевикладене, а також зважаючи на те, що сума відсотків, яка підлягає нарахуванню за Договором у 2016 році склала 4 931 175,89 грн., оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням було неправомірно накладено на позивача штрафні санкції за неподання звіту про контрольовані операції за 2016 рік.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.04.2018 №.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої підлягає скасуванню.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 6 201,00 грн., а за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 9 301,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві судового збору у розмірі 15 502, 50 грн. (6 201,00 + 9 301,50).

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алакор Сіті"- задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2019 року - скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 20.04.2018 №.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алакор Сіті" (02090, м. Києв, вул. В.Сосюри, 6, ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 15 502, 50 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот дві гривні 50 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку