Справа № 826/16041/16
Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду
11 вересня 2019 року
за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року у складі судді Костенка Д. А. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів Горяйнова А. М., Кузьмишиної О. М., Пилипенко О. Є.
11 вересня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 рокув частині визнання протиправним та скасування наказу уповноваженої особи Фонду від 24 листопада 2016 року № 233-ОД у частині визнання нікчемною операції з розміщення ОСОБА_1 коштів у сумі 63 810 грн на рахунку НОМЕР_1 - скасовано, а провадження в цій частині закрито. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року залишено без змін.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами (банківський рахунок НОМЕР_1 згідно з договором № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки від 31 липня 2014 року), включаючи кошти у сумі 63 810 грн за рахунок Фонду;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду включити позивача до переліку вкладників ПАТ «КБ «Євробанк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами (банківський рахунок НОМЕР_1 згідно з договором № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки від 31 липня 2014 року), включаючи кошти у сумі 63 810 грн за рахунок Фонду та повторно подати до Фонду перелік вкладників ПАТ «КБ «Євробанк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «КБ «Євробанк», які мають право на відшкодування коштів у сумі 63 810 грн за вкладом (банківський рахунок НОМЕР_1 згідно з договором № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки від 31 липня 2014 року) за рахунок Фонду. Визнано протиправним і скасовано наказ уповноваженої особи Фонду від 24 листопада 2016 року № 233-ОД у частині визнання нікчемною операції з розміщення ОСОБА_1 коштів у сумі 63 810 грн на рахунку НОМЕР_1. Зобов`язано уповноважену особу Фонду включити ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «КБ «Євробанк», які мають право на відшкодування коштів у сумі 63 810 грн за вкладом (банківський рахунок НОМЕР_1 згідно з договором № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки від 31 липня 2014 року) за рахунок Фонду. Зобов`язано уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про рахунок НОМЕР_1 згідно з договором № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки від 31 липня 2014 року, за яким ОСОБА_1 має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду у сумі 63 810 грн.

Уповноважена особа Фонду подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду задовольнила частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 рокув частині визнання протиправним та скасування наказу уповноваженої особи Фонду від 24 листопада 2016 року № 233-ОД у частині визнання нікчемною операції з розміщення ОСОБА_1 коштів у сумі 63 810 грн на рахунку НОМЕР_1 скасувала, а провадження в цій частині закрила. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року залишила без змін.

При цьому зазначила, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням встановленого частиною першою статті 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічні правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 та від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15.

На думку Великої Палати Верховного Суду, що рішення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину є внутрішнім розпорядчим документом, яке прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку, та не є підставою для застосування наслідків недійсності правочину. Оскільки наказ (рішення) про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який приймається особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому внаслідок прийняття цього рішення не можуть порушуватися будь-які права таких осіб.

Отже, права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи, що унеможливлює здійснення судового розгляду вимог щодо визнання його протиправним.

З наведеними мотивами Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна, оскільки вони не враховують вимоги матеріального та процесуального права і уможливлюють порушення принципу доступу до правосуддя, перешкоджаючи особі вирішити спір по суті.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що 31 липня 2014 року між ним та ПАТ «КБ «Євробанк» укладено договір № ZP-002946 про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки, згідно з яким йому відкрито банківський (картковий) рахунок НОМЕР_1.

Листом від 09 вересня 2016 року № 01-14.3/5789 уповноважена особа Фонду повідомила ОСОБА_1 про те, що операції по зарахуванню на картковий рахунок грошових коштів мають ознаки операцій, які могли спричинити збільшення гарантованої суми відшкодування Фондом, а тому рахунок підлягає тимчасовому обмеженню до виплати коштів вкладникам.

Також уповноваженою особою Фонду прийнято наказ № 233-ОД від 24 листопада 2016 року, яким визнано нікчемними операції з розміщення коштів на карткових/поточних рахунках фізичних осіб, перелік яких зазначений у додатках № 1 та № 2 до цього наказу. Зокрема, у додатку № 2 до цього наказу міститься операція з поповнення карткового рахунку позивача на суму 63 810 грн.

На думку позивача, протиправною є бездіяльність уповноваженої особи Фонду щодо невключення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «КБ «Євробанк» за рахунок Фонду.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом частини третьої зазначеної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Євробанк» виникли з договору про відкриття карткового рахунку з встановленим лімітом кредитної лінії (у вигляді овердрафту) та обслуговування банківської платіжної картки.

Оскільки у ПАТ «КБ «Євробанк» з 17 червня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону № 4452-VI.

У рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).

Грошові кошти є об`єктом права власності, у тому числі приватної.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 1063 ЦК України особа може укласти договір банківського вкладу на користь третьої особи.

Наука цивільного права виходить із того, що розміщення особою коштів на рахунках банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти.

Реальність будь-якого суб`єктивного права власності полягає в його гарантованості.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Для визначення правової природи рішення про наявність підстав нікчемності правочину, складеного уповноваженою особою Фонду, підлягають застосуванню положення ЦК України про підстави і порядок визнання правочину нікчемним.

Так, згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.

Відповідно до частин першої ? третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Такі обов`язки встановлені у статті 38 Закону № 4452-VI при віднесення договорів до категорії нікчемних.

Уповноважена особа Фонду, яка є співробітником Фонду та представляє Фонд у вказаних правовідносинах, має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону № 4452-VI.

Разом із тим вважати, що таке віднесення, оформлене у даному випадку наказом № 233-ОД «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлених нікчемних правочинів (договорів, операцій) за вкладними операціями», правочину за операцією з розміщення ОСОБА_1 коштів у сумі 63 810,00 грн на рахунку № НОМЕР_1 , до нікчемних внутрішнім документом, який не тягне жодних правових наслідків, є безпідставним.

Тобто відбулося втручання у майнові права фізичної особи та їх обмеження особою, яку можна визначити як Фонд, тобто юридичної особи публічного права, однак таке втручання залишається без можливості його оскарження у судовому порядку, а відтак обмежує право фізичної особи - вкладника на судовий захист, що прямо протирічить засадам демократичного суспільства.

Висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що наказ (рішення) уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, і не є підставою для застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки такі наслідки настають для сторін у силу вимог закону, не відповідає змісту статті 38 Закону № 4452-VIта статті 228 ЦК України, у зв`язку з чим позивача не включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

При цьому у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду не наведено жодного іншого способу захисту позивачем свого невизнаного, порушеного чи оспореного права.

Необхідно враховувати, що у цьому спорі з Фондом, за яким стоять значні майнові ресурси та можливості виставити проти однієї особи, яка зачасти не є фахівцем в області права, «армію» кваліфікованих правників, діяльність яких оплатити.

Отже, унеможливлення особою оспорити акт уповноваженої особи, яка в такому випадку діє як керівний орган банку та представник Фонду, оскільки саме Фонд уповноважений як здійснювати повноваження керівних органів банку та повноваження, пов`язані з ліквідацією банку, та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, обмежує її права на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.

Вказаний висновок обмежує право позивача на мирне володіння майном, допускає непропорційне втручання у можливість фізичної особи не лише здійснювати, але і захищати відповідно до статті 124 Конституції України свої порушені, невизнані та оспорені права, визначати межі позовних вимог та способи захисту прав.

Суддя О. М. Ситнік