Справа № 560/1356/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1356/19

Головуючий у 1-й інстанції: Тарновецький І.І.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

02 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

за участю:секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Клюцука В . П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі ГУ ПФУ в Хмельницькій області) в якому просив:

-визнати дії ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо відмови у призначенні пенсії за віком з 19.07.2018;

-зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 01.08.2018 та зарахувати до страхового стажу період роботи з червня 2013 по січень 2016 в ТОВ "Стіомі Холдінг".

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.06.2019 позов задоволено частково:

-визнано протиправним дії ГУ ПФУ в Хмельницькій області, щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком з 19.07.2018;

-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.07.2018 № 4201 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком;

-зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 , з червня 2013 року по січень 2016 року в ТОВ "Стіомі Холдінг";

-зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.07.2018 про призначення пенсії за віком у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач оскаржив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.06.2019 в частині відмови в задоволенні позову, а відповідач- в частині задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, а тому вважає, що належним способом захисту його права на пенсійне забезпечення, буде зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком, а не повторно розглянути заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції проігноровано те, що інформація про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб щодо ОСОБА_1 за період роботи з червня 2013 по січень 2016 в ТОВ "Стіомі Холдинг" відсутня, що не дає можливості зарахувати його до страхового стажу позивача.

При цьому, скаржник просив звернути увагу, що позов поданий поза межами шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст.122 КАС України.

29.07.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній позивачем частині, без змін.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити. В свою чергу, представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги позивача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін щодо відмови в задоволенні позову та скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову і прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 19.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

Листом від 02.04.2019 № 831/С-8 відповідач повідомив, що рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20.07.2018 № 4201 ОСОБА_3 відмовлено у призначені пенсії за віком з підстав того, що останнього недостатньо страхового стажу передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки згідно поданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача становить 23 роки 5 місяців 1 день. Також повідомлено про те, що при обрахунку стажу не враховано період роботи з червня 2013 року по січень 2016 року в ТОВ "Стіомі Холдінг".

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині задоволення позову суд першої інстанції, посилаючись на постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі №482/434/17, виходив із того, що не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи, за який підприємством-страхувальником не сплачено страхові внески, оскільки відповідальність за їх несплату несе не застрахована особа, а страхувальник - підприємство, в якому працювала ця застрахована особа.

При цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, оскільки призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органу Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У статті 1 вказаного Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" наведено наступні визначення:

Пенсія-щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

За змістом ст. 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а(2а/208/245/16)), від 24 травня 2018 року (справа № 490/12392/16-а) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17).

Згідно статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

П . 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, що діяли на період спірних періодів роботи позивача унормовано, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника- прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 Серія НОМЕР_1 встановлено, що останній в період з червня 2013 року по січень 2016 року працював у ТОВ "Стіомі Холдінг" слюсарем з ремонту автомобілів 5 розряду хлібокомбінату, з 21.03.2016 звільнений з роботи у ТОВ "Стіомі Холдінг" в зв`язку з переведенням на іншу роботу. Записи за спірний період внесені відповідно до вищезазначеної інструкції, засвідчені відповідними печатками підприємства, вказано накази про призначення та звільнення, і дефекти вчинення записів відсутні.

Отже, період роботи позивача з червня 2013 року по січень 2016 року у ТОВ "Стіомі Холдінг" підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці.

Відтак, фактично внаслідок невиконання ТОВ "Стіомі Холдінг" обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Хмельницькій області щодо незарахування позивачу до страхового стажу спірного періоду роботи, рішення про відмову в призначенні пенсії за віком №4201 від 20.07.2018, а також зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоду його роботи з червня 2013 року по січень 2016 року в ТОВ "Стіомі Холдінг".

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права-це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

При цьому, слово "повинна" необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа №806/1902/16 та справа №805/1985/18-а), від 13 березня 2019 року (справа №826/13430/17) та від 03 квітня 2019 року (справа №809/1568/17).

В той же час Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року (справа №201/9987/17(2-а/201/304/2017) зазначив, що застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Верховний Суд також виходив з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17.

Як вбачається з матеріалів справи лист № 831/С-8, яким позивача повідомлено про відмову у призначені пенсії за віком та прийняття рішення № 4201 від 20.07.2018 датований 02.04.2019, а отже саме з цього дня необхідно обраховувати строк звернення останнім до суду, оскільки підтвердження про направлення ОСОБА_1 рішення про відмову в призначенні пенсії № 4201 від 20.07.2018 чи листа від 24.07.2018 про розгляд заяви про призначення пенсії, відповідачем не надано.

Отже, зважаючи на те, що про відмову в призначенні пенсії позивачу повідомлено листом від 02.04.2019, а до суду він звернувся 02.05.2019, то останнім не пропущено строк звернення до суду, визначений ч.2 ст.122 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції у вказаній частині в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити пенсію за віком з 01 серпня 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації-не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 15 серпня 2019 року у справі №800/396/17 ).

Ч.1 та 2 ст.245 КАС України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відмовляючи в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу, суд першої інстанції, виходив з того, що зобов`язання органу пенсійного фонду вчинити певні дії є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, відповідач заперечуючи проти позову та апеляційної скарги позивача не навів аргументів, які б свідчили, що для прийняти такого рішення на користь позивача, останнім не виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Обираючи спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не підміняє пенсійний орган, оскільки не приймає рішення про призначення пенсії за віком, а зобов`язує відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього та наданих позивачем документів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.08.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

У силу п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже враховуючи те, що за результами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі та задоволення позовних вимог в частині, в якій відмовлено судом першої інстанції, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати понесені на сплату судового збору, як за подання позовної заяви так і за подання апеляційної скарги.

Як встановлено з матеріалів справи за подання позову, ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., а за подання апеляційної скарги-1152,60 грн., разом 1921 грн.

Однак, враховуючи, що судові витрати в розмірі 768,40 грн. стягнуті на користь позивача судом першої інстанції, то на користь останнього необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань органу пенсійного фонду ще 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 77, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині відмови в задоволенні позову

Прийняти в цій частині нову постанову.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 01 серпня 2018 року.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (, вул. Герцена, 10, М. Хмельницький).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 жовтня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.