Справа № 460/2832/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/5250/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинтар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивач: не зявився

відповідач:не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 460/2832/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції Недашківська К.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 12.03.2019,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» та просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого позивача, у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі; зобовязати відповідача у 2-х місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого ОСОБА_1, у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Зобовязано Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» у пятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

У задоволенні позовних вимог щодо зобовязання Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, саме у двомісячний строк відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» подано апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та без врахування всіх фактичних обставин справи, відтак просить таке рішення скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог не відповідає вимогам ст.242 КАС України та підлягає скасуванню. При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, з 29 травня 2003 року відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96».

У квітні 2013 року головним спеціалістом Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у звязках з громадськістю в Рівненській області здійснено моніторинговий візит до пенітенціарних установ Рівненської області.

Результати проведення моніторингового візиту зафіксовані у звіті від 04.04.2013 року, відповідно до якого по Городищенській виправній колонії (№ 96) виявлено ряд недоліків.

За результатами моніторингового візиту представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення; у Городищенській виправній колонії (№96) привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

22 серпня 2018 року начальником відділу моніторингу дотримання прав людини на належне утримання Департаменту реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, головним спеціалістом відділу права на працю Департаменту моніторингу соціальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, регіональним координатором взаємодії з громадськістю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Рівненській області, представником громадськості здійснено моніторинговий візит державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)».

Результати проведення моніторингового візиту, зафіксовані у Звіті, відповідно до якого по Городищенській виправній колонії (№ 96) виявлено ряд недоліків. За результатами моніторингового візиту рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками; належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності (а.с.36-42).

Позивач вказує, що фактично умови перебування у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» не змінилися і не покращилися, а відтак звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що адміністрацією Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» не було вжито належних заходів для приведення умов утримання засудженого до довічного позбавлення волі позивача у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обовязку, встановленого законом. Щодо зобовязання відповідача у 2-х місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання позивача у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, суд дійшов висновку, що така вимога підлягає до задоволення частково з врахуванням критеріїв розумності та реальності можливих строків для відповідача приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого позивача у відповідність до чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно з приписами частини 1 статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених вказаним Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частина 2 статті 7 КВК України).

Згідно з частиною 1 статті 102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обовязків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Відповідно до частини 2 статті 150 КВК України, засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обовязки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 вказаного Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 97 КВК України у дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5 (надалі - Правила).

З 14.09.2018 року набрали чинності Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 року за № 1010/32462.

Порядок утримання та встановлені обмеження для засуджених, які знаходяться в дільницях посиленого контролю, передбачені розділом ХХХІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, відповідно до приписів якого у дільницях посиленого контролю виправних колоній засуджені тримаються в умовах суворої ізоляції від інших засуджених, яка поєднується із застосуванням до них обмежень, передбачених режимом відбування покарання, а також заходів виховного впливу. У дільницях посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання та середнього рівня безпеки засуджені розміщуються у звичайних жилих приміщеннях, а в дільницях посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки - у ПКТ.

Засуджені, які тримаються у дільниці посиленого контролю, не мають права виходу з жилих приміщень та ПКТ, за винятком виходу на роботу та проведення прогулянок у встановлений розпорядком дня час, а також у випадках надання їм побачень, медичного обстеження та стаціонарної медичної допомоги, відвідування кімнати для виховної роботи.

Відповідно до частини першої статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі пяти квадратних метрів.

Згідно з пунктами 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з вязнями (резолюція 663 CI (XXIV) (995_992) ООН від 30.08.1955 року, всі приміщення, якими користуються вязні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють вязні: вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб вязні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб вязні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен вязень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Відповідно до пункту 18 Європейських пенітенціарних (вязничних) правил у всіх будівлях, де увязнені повинні мешкати, працювати або збиратися: вікна мусять бути достатньо великими, аби увязнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє увязненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28.07.2005 №124 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.08.2005 року за № 881/11161) затверджено Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправній колонії середнього рівня безпеки (далі - Положення).

Згідно з пунктом 1.3 Положення у секторі тримаються засуджені до позбавлення волі на певний строк, яким за рішенням Апеляційної комісії Державного департаменту України з питань виконання покарань з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі (далі - Апеляційна комісія Департаменту), установлено відбування покарання у ПКТ виправної колонії максимального рівня безпеки, а також чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Додатком до Положення є Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі (далі - Типові правила), відповідно до пункту 1 яких ці правила застосовуються для обладнання нових та реконструкції і капітального ремонту діючих секторів максимального рівня безпеки (далі - сектори). При облаштуванні секторів, крім вказаних правил, необхідно також керуватися вимогами державних будівельних норм, державних стандартів України, державними протипожежними та санітарними нормами при будівництві, а також вимогами відомчих нормативно-правових актів, що регламентують це питання.

Пунктом 3 Типових правил визначено, що з метою забезпечення надходження до камери належного природного освітлення відношення площі світлових прорізів до площі підлоги встановлюється не менше 1:8, віконні прорізи виконуються висотою 1200 мм, шириною - не менше 900 мм. У кожній камері встановлюються санітарний вузол, обладнаний унітазом із зливним бачком, умивальник та при технічній можливості душова кабіна. Санітарний вузол обовязково відгороджується суцільною перегородкою висотою не менше 1 м з дверима, що відчиняються ззовні.

Також пунктом 3 Типових правил передбачено, що прогулянкові дворики розміщуються на території сектору або на даху будівлі з ПКТ і будуються з розрахунку 3 кв. м на одну особу і не менше ніж на 25% від загальної кількості місць для засуджених у секторі. ОСОБА_2 кожного прогулянкового дворика має бути не менше ніж 12 кв. м.

Пунктом 4.2 Типових правил визначено, що у приміщеннях передбачається припливна або припливно-витяжна вентиляція. У камерах передбачаються: а) припливно-механічна вентиляція з підігрівом припливного повітря в холодний період та розташування повітроводів у коридорах уздовж повздовжньої стіни з розміщенням припливних отворів у стінах камер; б) витяжна гравітаційна вентиляція через окремі для кожної камери витяжні канали, що розміщуються у стіні.

Як зазначалося вище, у 2013 та 2018 роках працівниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини спільно з представниками громадськості здійсненено моніторинговий візит до ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)».

Так, під час моніторингових візитів моніторингова група звернула увагу на ряд недоліків в частині наявних умов утримання засуджених у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», зокрема, вказала на недотримання вимог нормативних актів щодо норми площі приміщень, яка повинна припадати на одну особу, відсутність природного освітлення, а також штучного освітлення, недостатня вентиляція приміщень, відсутність доступу до свіжого повітря, стан туалетів та прогулянкових дворів.

За підсумками моніторингових візитів підготовлені відповідні звіти, в яких надані певні рекомендації Міністерству юстиції України, Державній пенітенціарній службі України та адміністрації Городищенської виправної колонії (№96).

Аналіз долучених звітів свідчить про те, що під час моніторингових візитів встановлено ряд недоліків, які негативно впливають на забезпечення умов утриманих у ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», внаслідок чого Державній пенітенціарній службі України та Міністерству юстиції України надані рекомендації щодо забезпечення належних умов утримання засуджених У ДП «Городищенська виправна колонія (№96)».

Отже, з наведеного вище видно, що саме Державній пенітенціарній службі України та Міністерству юстиції України рекомендовано вжити заходів щодо належного забезпечення умов утримання засуджених ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)».

Слід звернути увагу на те, що за підсумками моніторингових візитів не встановлено обовязкових дій для ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині покращення житлово-побутових умов засуджених, які утримуються у такій колонії.

У звіті моніторингу за 2013 рік, адміністрації Городищенської виправної колонії (№96) рекомендовано вжити заходів щодо покращення умов праці засуджених. Провести капітальні та поточні ремонти відповідно до визначених законодавством для виробничих обєктів норм, працю засуджених організувати з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки та виробничої санітарії.

Проте під час моніторингового візиту у 2018 році відзначено позитивні зрушення з часу візиту у 2013 році. Зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених.

Таким чином, моніторинговою групою, у звіті 2018 року зазначено про здійснення відповідачем певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених. Тобто, наведене свідчить про вчинення дій з боку відповідача щодо приведення до нормативних вимог умов тримання засуджених.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо допущеної відповідачем бездіяльності в частині незабезпечення належними умовами утримання засуджених.

Також, слід звернути увагу на те, що позивач звертаючись до суду просив визнати бездіяльність відповідача протиправною, яка полягала у незабезпеченні йому належних житлово-побутових та матеріальних умов під час відбування ним покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)».

У відповідності до статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та обєднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження.

Аналіз наведеного припису вказує на те, що в разі звернення засудженого з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, про отримання таких, адміністрацією надається засудженому талон-підтвердження.

Разом з тим, Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що під час його утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» його не влаштовували житлово-побутові чи матеріальні умови його утримання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що станом на дату звернення позивача до суду, відповідачем у справі, в межах досліджуваних правовідносин не допущено бездіяльності, яка б порушувала права позивача.

Цих обставини, суд першої інстанції не оцінив, чим допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з вищевикладених мотивів.

Разом з тим, в ході розгляду даної справи, 13 вересня 2019 року до Восьмого апеляційного адміністративного суду Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» подано заяву про закриття провадження у справі № 460/2832/18 у звязку із смертю позивача. Окрім того, заявник просить вирішити питання про повернення судового збору.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що 13 вересня 2019 року Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» подано заяву про закриття провадження у справі № 460/2832/18 у звязку із смертю позивача.

Надаючи правову оцінку вищевказаним обставинам, колегія суддів виходить із наступного.

Правові підстави закриття провадження у справі визначені статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 238 цього ж Кодексу, суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком субєкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Статтею 319 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, настали після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Тобто, виходячи з правового аналізу положень частини першої цієї статті передбачений випадок, коли в суді апеляційної інстанції буде встановлений факт смерті особи у спорі, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню провадження у справі у всякому разі підлягає закриттю з підстав передбачених п. 5 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

З копії свідоцтва про смерть від 20.08.2019 року Сергія І-ГЮ № 245706, яке видане виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області з якого встановлюється, що ОСОБА_3 помер 19.08.2019 року, про що 20.08.2019 складено відповідний актовий запис № 17.

Враховуючи зазначені норми процесуального права та приймаючи до уваги факт смерті ОСОБА_3 суд може закрити провадження у справі.

Що стосується вимоги апелянта повернути судовий збір, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями ст. 139 КАС України.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову субєкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати субєкта владних повноважень, повязані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз положень ст. 139 КАС України свідчить про те, що субєкту владних повноважень, на користь якого ухвалено рішення, підлягають відшкодуванню лише два види витрат, повязаних з розглядом справи: витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 28.08.2018 року у справі №812/457/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 року № 590 в адміністративних справах для субєктів владних повноважень врегульовано виключно розміри компенсації витрат, повязаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Однак, підстави для повернення сплачених сум судового збору визначені ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи п. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та те, що провадження у справі слід закрити, колегія суддів вважає, що сплачена сума судового збору підлягає поверненню стороні.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3. ст. 243, ст. ст.ст. 242, 250, 308, 310, 317, 319, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» - задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 460/2832/18 - скасувати.

Провадження у адміністративній справі № 460/2832/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинення певних дій - закрити.

Повернути Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» (с. Городище, Рівненський район, Рівненська область, 35341, Код ) судовий збір в розмірі 1057 грн. 20 коп. (одна тисяча пятдесят сім гривень двадцять копійок), сплачений згідно платіжного доручення № 388 від 10.06.2019.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_2
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 04 жовтня 2019 року.