Справа № 640/1967/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1967/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В та Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 22 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до ГУ ДФС у Київській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135007-53 від 12 листопада 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 22 квітня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що станом на 31 жовтня 2018 року борг позивача зі сплати єдиного соціального внеску склав 15819,54 грн, однак, з моменту реєстрації його фізичною особою-підприємцем, тобто, з 25 лютого 2010 року, ним, впродовж більш ніж 8-ми років, підприємницька діяльність не здійснювалася, жодного разу будь-якого доходу від здійснення підприємницької діяльності позивачем отримано не було. На думку позивача, за таких обставин, відповідач, маючи у розпорядженні всі необхідні дані по його діяльності, починаючи з моменту реєстрації, жодних дій, спрямованих на захист прав та законних інтересів в частині попередження створення боргу зі сплати єдиного соціального внеску не здійснив, жодних повідомлень про можливість формування боргу або інших штрафних санкцій на адресу позивача не надіслав, роз`яснень можливих негативних наслідків не провів.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що оскільки позивач був платником єдиного податку в 2018 року то незважаючи на отримання доходу (прибутку) на нього покладено обов`язок зі сплати за себе єдиного внеску не менше мінімального страхового внеску за місяць внаслідок чого в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по єдиному внеску обліковується заборгованість в загальному розмірі 15819,54 грн, що було підставою для направлення на його адресу оскаржуваної вимоги.

В силу положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до ідентифікаційних даних (а.с.37) позивач зареєстрований у Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як фізична особа - підприємець 25 лютого 2010 року Вишгородською районною державною адміністрацією, про що внесено відповідний запис за №004219, основний вид діяльності - 52.42.0 - роздрібна торгівля одягом, рішенням від 30 листопада 2018 року підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця припинена за рішенням позивача, про що внесено відповідний запис № 200419, але не знято з обліку.

Згідно з даними облікової картки (а.с.39-40) у позивача обліковується борг зі сплати єдиного соціального внеску, який станом на 31 жовтня 2018 року становить 15819,54 грн.

Головним управлінням ДФС у Київській області 12 листопада 2018 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-135007-53 (а.с.8), відповідно до якої повідомлено позивача про те, що станом на 31 жовтня 2018 року він має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15819,54 грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач звернувся до ДФС України зі скаргою від 30 листопада 2018 року (а.с.9), в якій зазначив, що з моменту реєстрації фізичною особою-підприємцем, тобто, з 25 лютого 2010 року ним впродовж більш ніж восьми років підприємницька діяльність не здійснювалася. Жодного разу будь - якого доходу від здійснення підприємницької діяльності ним отримано не було. При цьому, позивач також послався на те, що ГУ ДФС у Київській області документальних перевірок не здійснювалось, акти за результатами перевірок не складались, відповідно, підстав для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) не було.

За результатами розгляду згаданої вище скарги, рішенням ДФС України від 26 грудня 2018 року № 20492/Д/99-99-11-05-02-25 (а.с.15) у задоволенні скарги відмовлено, посилаючись на те, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, рішення про припинення підприємницької діяльності прийнято 30 листопада 2018, відповідно, позивач станом на 31 жовтня 2018 року не перебував в процесі припинення підприємницької діяльності, згідно з обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску становить 15819,64 грн., у зв`язку з чим ГУ ДФС у Київській області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12 листопада 2018 № Ф-135007-53.

Не погоджуючись з винесеною відповідачем вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до адміністративного суду з позовною заявою.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову зазначив, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, заяву про зняття з обліку у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності, позивачем подано 30 листопада 2018 року, при цьому, відповідного рішення за наслідком розгляду вказаної заяви позивача відповідачем до теперішнього часу не прийнято, оскільки процедура зняття з обліку триває. Проте, судом встановлено, що позивач не звертався до вищого органу ДФС України або до суду щодо оскарження такої бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Суд також враховував і ту обставину, що внесення відповідних даних щодо заборгованості станом на 31 жовтня 2018 року до його ІКП позивачем також не оскаржується.

Крім того, суд першої інстанції зауважував, що відповідно до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не отримання доходу від вказаної підприємницької діяльності не свідчить про право позивача не сплачувати єдиний внесок, оскільки як вже зазначалось, у такому разі платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні відносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року № 406-VІІ до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ПК України внесено зміни, відповідно до яких право на адміністрування єдиного внеску, яке раніше було у органів Пенсійного фонду України, передано органам доходів і зборів.

З 01 січня 2017 року до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз.3 ч.8 ст.9 цього Закону (в редакції, яка діяла до 31 грудня 2017 року) платники єдиного внеску, зазначені у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції вказаної статті, яка діє з 01 січня 2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у п.4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

У той же час, процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469).

У відповідності до п. 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з п. 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абз.2 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абз.3 та/або 4 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у пп.1, 2 п.1 р.II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

- платникам, зазначеним у пп.3, 4, 6 п.1 р.II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем тривалий час на адресу позивача не направлялась вимога про сплату боргу (недоїмки).

Доказів того, що процедура формування та направлення оскаржуваної вимоги потребувала додаткового часу з огляду на необхідність відображення в інтегрованій картці позивача даних документальних перевірок та процедур судового оскарження, які потягли збільшення та/або зменшення сум до сплати, матеріали справи не містять.

Вказане свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Недотримання відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливості передбачати наслідки, та, у випадку необхідності і з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, внаслідок чого призвело до покладення на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, заяву про зняття з обліку у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності, позивачем подано 30 листопада 2018 року, але, при цьому, відповідного рішення за наслідком розгляду вказаної заяви позивача відповідачем до теперішнього часу не прийнято, оскільки процедура зняття з обліку триває, і судом встановлено, що позивач не звертався до вищестоящого органу ДФС України або до суду щодо оскарження такої бездіяльності суб`єкта владних повноважень, колегія судів зазначає, що наявність чи відсутність у позивача відповідного статусу та обов`язку зі сплати платежів не спростовують протиправний характер оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), зважаючи на порушення відповідачем процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Крім того, формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) із порушенням законодавчо встановленого строку прямо суперечить положенням п.10 ч.2 ст.2 КАС України щодо своєчасності (протягом розумного строку) прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.

З огляду на викладені обставини за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів доходить висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для скасування вимоги ГУ ДФС у Київській області від 12 листопада 2018 року № Ф-135007-5, яка не відповідає вимогам, встановленим ч.2 ст.2 КАС України.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 22 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Київській області від 12 листопада 2018 року № Ф-135007-53.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

В.Ю.Ключкович