Справа № 415/3892/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року справа №415/3892/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Волошина Дениса Анатолійовича на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 р. у справі № 415/3892/19 (головуючий І інстанції Фастовець В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Волошина Дениса Анатолійовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Волошина Дениса Анатолійовича (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 510061 від 28.04.2019, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправною та скасував постанову серії НК № 510061 від 28.04.2019 поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Луганській області ДПП Волошина Дениса Анатолійовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.; провадження в справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.2 ст. 122 КУпАП суд закрив.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке на думку скаржника прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на відеозаписі зробленій зі службової нагрудної камери позивач стверджував, що він не ввімкнув світловий покажчик повороту, оскільки бачив тільки ями на дорозі. Також, під час розгляду справи позивачу було надана можливість ознайомитись з відеозаписом. З відеозапису № ІМG_5486 від 28.04.2019 21 год. 55 хв. 22 сек. видно, як позивач керує своїм автомобілем та при зміні полоси руху не ввімкнув відповідний світловий покажчик повороту. Також, апелянт зазначає, що вирішення судом питання щодо закриття чи не закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, означає втручання суду у компетенцію іншого органу державної влади, та порушення судом положень Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

28 квітня 2019 р. відповідачем відносно позивача було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії НК № 510061, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. (а.с.9).

Відповідно до вищезазначеної постанови, позивач 28.04.2019 о 21 год. 55 хв. в м. Лисичанську по проспекту Перемоги, керуючи транспортним засобом Infiniti QX70, державний номерний знак НОМЕР_1 , не скористувався світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при перестроюванні в ліво, чим порушив п.п. 9.2 «б» Правил дорожнього руху України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні докази того, що на час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача відповідач приймав оскаржуване рішення з дослідженням доказів, а не на підставі тільки візуального спостереження за дотриманням позивачем ПДР.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стосовно позовних вимог про скасування постанови з підстав відсутності факту та доказів вчинення позивачем правопорушення, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Положеннями пунктів 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Відповідно до пункту 9.2. ПДР України, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Отже починаючи рух, водій зобов`язаний проінформувати інших учасників дорожнього руху про початок виконання маневру, при цьому, вказана норма визначає перелік маневрів перед виконанням яких водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту.

За положенням пункту 9.4 ПДР України, подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху. Подавання попереджувального сигналу не дає водієві переваги і не звільняє його від вжиття запобіжних заходів.

За положенням пункту 11.3 ПДР України, на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу.

Відповідно до визначення п. 1.10 ПДР України, маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

Перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

Проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги.

Смуга руху - поздовжня смуга на проїзній частині завширшки щонайменше 2,75 м, що позначена або не позначена дорожньою розміткою і призначена для руху нерейкових транспортних засобів.

Суд зазначає, що перестроювання - це зміна в процесі руху положення транспортного засобу в межах поперечного профілю проїзної частини, пов`язане зі зміною смуги руху.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що про порушення водієм пп. «б» п. 9.2. ПДР може свідчити перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу без подання відповідного світлового сигналу. При цьому, у разі якщо водієм не подано сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при об`їзді перешкоди, без перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, відсутні порушення вимог пп. «б» п. 9.2. ПДР.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч.2 ст. 33 КУпАП).

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що в силу приписів статті 77 КАС України у справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову.

Суд, досліджуючи наявні матеріали справи встановив, що 28 квітня 2019 року відповідачем відносно позивача було винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення серії НК № 510061, за вчинення правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, яке полягало в тому, що позивач 28.04.2019 о 21 год. 55 хв. в м. Лисичанську по проспекту Перемоги, керуючи транспортним засобом Infiniti QX70, державний номерний знак НОМЕР_1 , не скористувався світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при перестроюванні в ліво, чим порушив п.п. 9.2 «б» Правил дорожнього руху України (а.с.8). На цей же номерний знак є посилання і в апеляційній скарзі.

Проте, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , позивачу належить транспортний засіб Infiniti QX70, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с.7).

Тобто, відповідачем прийнято оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом який не належить позивачу.

Також, на підтвердження факту порушенням позивачем ПДР, відповідачем суду надано відеозапис з камери № ІМG_5486, та відеозаписи з нагрудних камер № ВВ0129 та № ВВ0126. Проте, в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення вказано, що до неї додається відеозапис з нагрудної камери № ВВ-00129 (а.с.8). Тобто, відповідачем надано суду відеозаписи з інших камер, ніж зазначено у постанові, та якщо співставити час порушення зафіксований відеозаписом та час початку розгляду справи відповідачем, вбачається що розгляд справ почався на дві хвилини раніше ніж сталось правопорушення, що також ставить під сумнів об`єктивність розгляду справи та можливість врахування цих відеозаписів в якості належних доказів, котрі також не були зазначені у оскаржуваній постанові.

Відеозаписи з нагрудних камер № ВВ0129 та № ВВ0126 починаються після зупинки транспортного засобу о 21 год. 53 хв. Проте, в оскаржуваній постанові зазначено про порушення позивачем пп. «б» п. 9.2 ПДР о 21 год. 55 хв.

При цьому, на цих відеозаписах зафіксовано лише розгляд справи, процедуру складання постанови про адміністративне правопорушення, вручення її позивачу, але, не зафіксовано сам факт скоєння позивачем правопорушення.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення процедури суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює,а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Як вже було зазначено, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складена за порушення позивачем Правил дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, який з огляду на наявні докази (номерний знак) останньому не належить. Крім того, у спірній постанові не вказано технічний засіб, яким здійснено відеозапис скоєння порушення позивачем, що також виключає можливість прийняття їх у якості належного доказу по справі.

Суд зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує його фіксування, що є доказом вчинення правопорушення. При цьому, сама постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки викладення обставин правопорушення, без його фіксації або без належного підтвердження, не може бути належним доказом вчинення порушення.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 30 травня 2018 р. в адміністративному провадженні №К/9901/29775/18.

Крім того, надаючи правову оцінку відеозапису № ІМG_5486, суд встановив, що автомобіль схожий на автомобіль позивача рухаючись о 21 год. 55 хв. у темну пору доби та в умовах недостатньої освітлення ділянки дороги, здійснив об`їзд перешкоди, а саме значно пошкодженого дорожнього полотна проїжджої частини, та рухався до місця відсутності будь-яких перешкод та поганого дорожнього покриття. На ділянці дороги відсутні дорожні попереджувальні знаки про проведення ремонтних робіт та тривалість пошкодженої ділянки, відсутності дорожньої розмітки щодо декількох смуг руху в одному напрямку. Отже, автомобіль був позбавлений можливості візуально спостерігати пошкодження дороги на відстані за 50-100 м., а тому його маневр мав вимушений характер.

З відеозапису також вбачається, що автомобіль на якому здійснювалась відеофіксації рухався також в об`їзд зазначеної перешкоди, тобто, автомобіль який їхав позаду також не мав можливості рухатись без перешкод, по правій смузі дороги, що підтверджує вищезазначену обставину.

Також, з відеозапису неможливо визначити чи мав місце виїзд автомобіля на смугу зустрічного руху за відсутності горизонтальної дорожньої розмітки, а транспортний засіб фактично на протязі усього часу здійснював об`їзд ділянки дороги яка містила пошкодження дорожнього покриття. При цьому, на зазначеній ділянці дороги на якій автомобіль здійснював об`їзд розташований поворот ліворуч, тобто, у разі ввімкнення сигналу повороту ліворуч, він може бути невірно зрозумілим для інших учасників руху, що прямо забороняється п. 9.4 ПДР.

Як зазначалось, у разі якщо водієм не подано сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при об`їзді перешкоди, без перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, відсутні підстави порушення пп. «б» п. 9.2. ПДР України.

Вищезазначені обставини не були враховані відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Отже, судом не встановлено обставин, які б достеменно підтверджували вчинення позивачем вимог пп."б" п.9.2 ПДР України.

Крім того, суд зазначає, що належних доказів правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП під час розгляду справи відповідачем, в порушення вимог ч. 2 ст.77 КАС України, суду не надано. Сам факт правопорушення позивачем правил дорожнього руху, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Стосовно посилання апелянта на втручання судом у компетенцію іншого органу державної влади при вирішенні судом питання щодо закриття чи не закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що положення п.3 ч.3 ст. 286 КАС України передбачають, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Тобто, нормами процесуального законодавства встановлено право суду у разі скасування рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності закрити справу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши доводи, викладені скаржником в скарзі, суд не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону Управління Патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Волошина Дениса Анатолійовича на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 р. у справі № 415/3892/19 - залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 вересня 2019 р. у справі № 415/3892/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 07 жовтня 2019 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць