Справа № 420/3257/19
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2019-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3257/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника позивачів - адвоката Маркочевої Н.В. (за ордерами), представника відповідача - Ребець Ю.Є. (за довіреністю), перекладача - Хамдард Н.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язати прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якому просять:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що у 2019 році вони звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 24.05.2019 р. позивачі отримали повідомлення №5/1-134 та №5/1-135 від 16.05.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №92 від 16.05.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі вказали, що прийняте рішення порушує їхні права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплене в ст.26 Конституції України.

Під час звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначив, що на даний момент не може повернутися до країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок погроз від представників Талібану через власну професійну діяльність, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Позивач вказав, що з 2016 року до початку 2019 року він працював в логістичній компанії Бест Діл (Best Deal Logistic company) на посаді помічника з логістики та водія, і саме ці обставини послугували причиною отримання погроз з боку Талібану . У зв`язку з професійною діяльністю ОСОБА_1 неодноразово отримував погрози від представників терористичного угрупування Талібан у вигляді телефонних дзвінків та візитів додому з вимогою виконати їх вимоги.

Основною причиною неможливості повернення до країни походження ОСОБА_2 є побоювання стати жертвою невибіркового насилля внаслідок існуючого збройного конфлікту та погрози з боку терористичного угрупування Талібан через професійну діяльність чоловіка та сина. Також ОСОБА_2 працювала у сфері освіти, і через це може зазнати шкоди у разі повернення до країни походження.

Позивачі вказали, що відповідачем не було належним чином досліджено інформацію по країні їх походження, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Позивачі зазначили, що мають об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадають під визначення, перелічені в п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на який відповідач посилається. Тобто у позивачів наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 вказаного Закону, і саме тому заява позивачів про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необгрунтованою.

Позивачі зробили реальну спробу обґрунтувати свою заяву, та виконали усі умови щодо звернення до міграційного органу.

Позивачі вважали, що міграційна служба повинна була прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяви позивачів за повною процедурою. Інакше, без з`ясування усіх обставин, у міграційної служби не було підстав і для висновку щодо обґрунтованості чи необґрунтованості заяв позивачів.

Ухвалою від 04.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 14.06.2019 року об 11 год. 00 хв.

Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 04.06.2019 року у відповідача витребувано докази.

У зв`язку з неявкою учасників справи підготовче засідання 14.06.2019 року відкладено на 18.07.2019 року на 10.00 год.

20.06.2019 року відповідачем подано відзив на позов та копії матеріалів особових справ позивачів, що витребовувалися судом.

За клопотанням представника позивачів адвоката Маркочевої Н.В. (договір про надання правової допомоги укладено 11.07.2019 року) підготовче засідання 18.07.2019 року відкладено на 01.08.2019 року на 10.00 год. у зв`язку з відпусткою представника.

У підготовчому засіданні 01.08.2019 року суд встановив учасникам справи строки для подання решти заяв по суті справи (відповіді на відзив та заперечень на відповідь), а також на підставі ч.4 ст.173 КАС України для належної підготовки справи до судового розгляду продовжив строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 01.08.2019 року судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 03 вересня 2019 року об 11 год. 30 хв.

Судове засідання 03.09.2019 року відкладено на 18.09.2019 року на 14:30 год. у зв`язку з неявкою у судове засідання перекладача, що унеможливлює захист прав позивачів.

Судове засідання 18.09.2019 року відкладено на 27.09.2019 року на 10:30 год. у зв`язку з неявкою у судове засідання перекладача, що унеможливлює реалізацію прав позивачів.

У судове засідання, призначене на 27 вересня 2019 року на 11:30 годину, з`явилися позивачі, представник позивачів та представник відповідача.

Під час судового розгляду справи позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим. 20.06.2019 року представник відповідача надав письмовий відзив (а.с. 51-65, т. 1), в якому зазначив, що ОСОБА_1 повідомив, що виїхав з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників «Талібану». Так, зі слів позивача, він працював у компанії з надання послуг логістики, яка займалася постачанням товарів до американської бази, через що він та його син отримали вимогу з боку бойовиків ввезти до даної бази вибухівку, на виконання якої вони не погодилися. Відповідно до пояснень позивача, такі вимоги він отримував 4 рази в телефонному режимі з боку представника «Талібану», його далекого родича на ім`я ОСОБА_4 . 29.01.2019 року через відмову виконати вимогу талібів, бойовики прийшли до будинку родини позивача, де в цей час перебували дружина, донька та невістка позивача, з метою встановлення з ним контакту, проте в цей час він та його син ОСОБА_5 перебували на вечірці. Після того, як бойовики залишили помешкання, дружина позивача зателефонувала йому та порадила не повертатися додому з метою безпеки. У зв`язку з обставиною, про яку йому розповіла дружина, він та його син залишилися ночувати в друга, в якого у подальшому приблизно протягом місяця проживали всі члени родини до виїзду з країни громадянської належності.

Щодо причин в`їзду в Україну, ОСОБА_2 повідомила, що виїхала з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників «Талібану». Так, зі слів позивача, через невиконання вимоги, яку висували таліби її чоловіку та сину ввезти вибухівку до американської бази, бойовики прийшли до будинку родини, де в цей час перебувала позивач, її донька та невістка. Зі слів позивача, троє озброєних людей обшукали помешкання з метою віднайти її чоловіка та сина, проте не знайшовши їх у квартирі, повідомили, що її чоловік та син мають виконати їх вимогу протягом 15 діб, а у разі невиконання буде виконуватися покарання за законами Ісламського Емірату Афганістан стосовно них. Після того, як бойовики залишили помешкання, вона зателефонувала чоловіку та порадила не повертатися йому разом з сином додому з метою безпеки. За твердженнями позивача, чоловік та її син залишилися ночувати у друга чоловіка, в якого у подальшому приблизно протягом місяця проживали всі члени родини до виїзду з країни громадянської належності.

Щодо виїзду з країни громадянської належності позивачі повідомили, що 06.03.2019 року вони вибули авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортного документу та оформленої візи. У подальшому, 10.03.2019 року позивачі вирушили авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). 11.03.2019 року прибули до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

Представник відповідача вказав, що позивачі майже 2 місяці не зверталися за міжнародним захистом на території України, чим порушили вимоги ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 06.05.2019 року.

Представник відповідача зазначив, що елемент переслідування ОСОБА_1 представниками радикального руху « Талібан » викликає обгрунтовані сумніви щодо правдоподібності. Зокрема, були виявлені наступні обставини, а саме: позивачем було долучено до матеріалів особової справи документ разом з перекладом на українську мову з місця роботи в компанії з надання послуг логістики «Best Deal», зазначаючи його в якості документальних доказів історії переслідування. Проте, даний документ жодним чином не підтверджує існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану. Так, за матеріалами особової справи, позивачем не було надано жодного підтвердження отримання вимоги та погроз з боку представників «Талібану».

За матеріалами особової справи позивач безперешкодно здійснював виїзди у зв`язку з роботою в авіакомпанії до Індії, ОАЕ, Саудівської Аравії на підставі службового паспорту. Також, 19.09.2016 року позивач особисто безпроблемно оформив паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул). Крім того, 06.03.2019 року позивач у складі всієї родини здійснив вільний виїзд до Таджикистану (м. Душанбе), де було оформлено візу до України. 25.02.2019 року позивачем було оформлено візу до Таджикистану на території Афганістану. Дані відомості свідчать про вільне переміщення територією країни громадянської належності, безперешкодні виїзди за її межі, відсутність переслідування з боку державних органів Афганістану, а також задовільне функціонування інфраструктури країни походження.

Представник відповідача зазначив, що за матеріалами особової справи не спостерігається елементів переслідування або дискримінації позивача в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні обвинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів Афганістану додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспортного документу 19.09.2016 року на території країни громадянської належності (м. Кабул).

До того ж, позивач не зміг обґрунтувати можливість застосування щодо нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання на території Афганістану. Також позивач не зміг навести достовірну інформацію стосовно його розшуку на території Афганістану.

Представник відповідача вказав, що елемент переслідування ОСОБА_2 представниками радикального руху «Талібан» викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності. Зокрема, були виявлені наступні обставини, а саме: ані позивачем, ані її близькими членами родини не було долучено до матеріалів особових справ жодних документальних доказів історії переслідування, що могли би підтвердити існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану; за матеріалами особової справи позивач безперешкодно здійснила виїзд 27.12.2018 року до Саудівської Аравії з метою умра (мале паломництво) на підставі omra visa та паспортного документу, в подальшому повернулася до Афганістану 11.01.2018 року.

18.09.2016 року ОСОБА_2 особисто безпроблемно оформила паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул).

Представник відповідача зазначив, що у зв`язку з тим, що чоловік позивача та її син як співробітники компанії з надання послуг логістики доставляли необхідні товари до американської бази, представники «Талібану» вимагали, аби вони завезли до бази вибухівку. Проте як відомо, чоловік та син позивача працювали в компанії з надання послуг логістики, починаючи з 2016 року.

Складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання особи (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементів переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно неї ніколи не висувалися офіційні обвинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів Афганістану додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспортного документу 18.09.2016 року на території країни громадянської належності (м. Кабул).

Представник відповідача зазначив, що враховуючи необґрунтованість історії переслідування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та проаналізовану інформацію по країні походження, якою підтверджений належний рівень життя позивачів в країні громадянської належності, вбачається, що вони мають усі можливості для повернення до регіону попереднього постійного місця проживання (м. Кабул, Афганістан).

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обгрунтувати причину виїзду позивачів з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами позивачі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заслухавши вступне слово позивачів, представника позивачів та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0074 (а.с. 68-211, т. 1), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - таджик , за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Члени сім`ї, які супроводжують заявника: дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; невістка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач навчався у ліцеї " Голь Бахар " в м. Кабул, приблизно з 1968 року по 1980 рік, з 1980 року по 1981 рік - в Академії поліції в м. Харкові (Україна); з 1981 року протягом року - в Академії поліції в м. Ростов-на-Дону.

ОСОБА_1 працював в Національній поліції в м. Кабул (Афганістан) слідчим, 1982-1988 р.р. (через стан здоров`я залишив роботу); в 1988-2012 р.р. - спочатку оператором, потім супервайзером, в подальшому керівником по рації в Авіакомпанії «Аріана» (м. Кабул, Афганістан); 2012-2016 р.р. - не працював; 2016 р. - 29.01.2019 р. - водій, помічник з логістики в компанії з надання послуг логістики Бест Діл (м. Кабул, Афганістан).

Позивач разом із сім`єю 06.03.2019 року вибув авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортного документу та оформленої візи.

10.03.2019 року ОСОБА_1 вирушив авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

11.03.2019 року позивач прибув до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області (а.с. 94-96, т. 1), а 10.05.2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 102-106, т. 1).

16.05.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0074 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2019OD0074 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 154-162, т. 1).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.202019 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0074 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 165, т. 1).

24.05.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-134 від 16.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року (а.с. 166-168, т. 1).

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD75 (а.с. 1-108, т. 2), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Мазарі-Шариф, провінція Балх , за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманка (суніт), є дружиною позивача ОСОБА_1 .

Члени сім`ї, які супроводжують заявницю: чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; невістка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач навчалася у ліцеї "Заргуна" в м. Кабул, в 1982 році закінчила 12 класів.

ОСОБА_2 працювала в ліцеї «Заргуна» (м. Кабул, Афганістан), викладачем дитячого садка в ліцеї з 1983 р. по 2010 р.; з 2010 р. до моменту виїзду - викладачем школярів у середньоосвітній школі «Мір Абас» (м. Кабул, Афганістан).

Позивач разом із сім`єю 06.03.2019 року вибула авіарейсом Кабіл (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортного документу та оформленої візи.

10.03.2019 року ОСОБА_2 вирушила авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

11.03.2019 року позивач прибула до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

06 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с. 7-9, т. 2), а 10.05.2019 року подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 15-19, т. 2).

16.05.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0075 громадянки Афганістану ОСОБА_2 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2019OD0075 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 64-72, т. 2).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.202019 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0075 громадянки Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянці Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 77, т. 2).

24.05.2019 року позивач отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-135 від 16.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року (а.с. 78-80, т. 2).

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особових справ позивачів, під час звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначив, що на даний момент не може повернутися до країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок погроз від представників Талібану через власну професійну діяльність, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. З 2016 року до початку 2019 року заявник працював в логістичній компанії Бест Діл (Best Deal Logistic company) на посаді помічника з логістики та водія, і саме ці обставини послугували причиною отримання погроз з боку Талібану . У зв`язку з професійною діяльністю ОСОБА_1 неодноразово отримував погрози від представників терористичного угрупування Талібан у вигляді телефонних дзвінків та візитів додому з вимогою виконати їх вимоги.

У свою чергу, основною причиною неможливості повернення до країни походження ОСОБА_2 вказує побоювання стати жертвою невибіркового насилля внаслідок існуючого зброєного конфлікту та погрози з боку терористичного угрупування Талібан через професійну діяльність чоловіка та сина. Також ОСОБА_2 працювала у сфері освіти, і через це може зазнати шкоди у разі повернення до країни походження.

Судом встановлено, що висновки про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивачів містять інформацію про країну походження позивачів, але ця інформація не свідчить про суттєве поліпшення безпекової ситуації в Афганістані.

Посилання відповідача на ІКП щодо належного медичного забезпечення громадян не стосується обставин, що стали підставою для звернення позивачів за захистом. Посилання відповідача на ІКП щодо ухваленого найвищим адміністративним судом рішення, що містить висновок, за яким Нідерданди не повинні надавати притулок людям з Афганістану, оскільки країна є достатньо безпечною, щоб повернутися до неї, суд також не бере до уваги, оскільки це саме джерело містить інформацію, що загальна ситуація в галузі безпеки в Афганістані викликає занепокоєння і погіршується в деяких провінціях. Тим не менш, як вказано у цій ІКП, це не означає, що хтось без зв`язків із групами, які беруть участь у конфлікті, не зможе повернутись. В даному ж випадку, як стверджують позивачі, у них наявний зв`язок з групами конфлікту: з одного боку позивач працював у неурядовій логістичній компанії, яка доставляла продукти на військову базу США, а з іншого боку, представники угрупування Талібан вимагали від позивача завезти на цю базу вибухівку.

Тому наведена відповідачем ІКП (додатки №№ 1-5 до висновку (а.с. 163-164, т. 2)) судом до уваги не береться.

Між тим, наявна інша загальновідома інформація про країну походження позивачів та м. Кабул.

Інформація ІКП від:

- ІНФОРМАЦІЯ_10 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- ІНФОРМАЦІЯ_11 року під час релігійного заходу в Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- ІНФОРМАЦІЯ_12 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану . Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану Фар`яб загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);

- ІНФОРМАЦІЯ_13 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- ІНФОРМАЦІЯ_9 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції ОСОБА_17 . Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочинне угрупування « Талібан » (повний текст: https://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari);

- центр новин ООН, Таліби не йдуть на прямі переговори, а жителі Афганістану продовжують гинути - ІНФОРМАЦІЯ_14 року (https://www.refworld.org.ru/docid/5c87597a4.html). В Афганістані підвели підсумки недавніх парламентських виборів і зараз готуються до виборів президента, запланованих на липень. Паралельно робляться зусилля із вирішення конфлікту, у тому числі шляхом діалогу Вашингтону з лідерами руху "Талібан". У Москві відбулася зустріч делегації талібів з деякими афганськими політичними лідерами, проте ніяких офіційних переговорів між урядом Афганістану і цим рухом не проводилися. А тим часом ситуація в країні погіршується: більше половини її жителів живуть за межею бідності;

- ІНФОРМАЦІЯ_15 року у Кабулі із-за нападу на будівлю американської організації загинули 9 чоловік (https://112.ua/mir/v-kabule-iz-za-napadeniva-na-zdanie-amerikaDskov-organizacii-pogibli-9-chelovek-491096.html). Операція проти бойовиків тривала майже шість годин. В Кабулі загинули щонайменше дев`ять чоловік із-за нападу на будівлю американської гуманітарної організації Counterpart International. Про це повідомив начальник прес-центру МВС Афганістану ОСОБА_19 на своїй сторінці в Facebook. Як повідомляється, серед загиблих - троє мирних жителів. За словами представника МВС країни, більше 170 співробітників гуманітарної організації було врятовано силами безпеки під час операції. В середу вранці в районі, де розташовуються дві будівлі зарубіжної гуманітарної організації, стався вибух і почалася стрільба. Операція проти бойовиків тривала майже шість годин, були знищені п`ять нападаючих. Телеканал Tolo News повідомив, що відповідальність за напад узяв на себе рух " Талібан ";

- ІНФОРМАЦІЯ_8 у столиці застрелили парламентського радника (https://podrobnosti.ua/2297308-v-stolitse-zastrelili-parlamentskogo-sovetnika.html). В столиці Афганістану Кабулі застрелили радника комісії з культури афганського парламента, колишню тележурналістку ОСОБА_21 Про це повідомив прес-секретар поліції ОСОБА_24 , пише DW . За інформацією агентства, двоє чоловіків на мотоциклі стріляли в колишнього репортера телеканалу Ariana News недалеко від її будинку в східній частині Кабула. У момент нападу вона йшла на роботу до парламенту. Мотиви злочину доки неясні, поліція веде розслідування. За даними ООН, в 2018 році в Афганістані були вбиті 3804 мирних жителя, у тому числі більше 900 дітей, що є найбільшим річним показником жертв серед цивільного населення за останні роки;

- ООН: в 2019 році жертвами війни стали більше 500 мирних жителів Афганістану - ІНФОРМАЦІЯ_16 року (https://www.golos-ameriki.u/a/un-pro-government-forces-kilI-more-afghans-than-insurgents/4890627.html). За даними ООН, цивільне населення гине як від рук талібів, так і в результаті дій американських і афганських військових. Загальна кількість мирних жителів Афганістану, що стали жертвами, з боку армій США і афганського уряду, перевищує число людей, загиблих від рук талібів. Про це говориться в звіті ООН, опублікованому в середу. У звіті наводиться статистика жертв серед мирного населення країни за перші три місяці 2019 року. Згідно з цими даними, з січня по березень в результаті дій проурядових сил загинули 305 мирних жителів, поранення отримали 303 людини. В той же час таліби убили 227 і поранили 736 представників цивільного населення Афганістану. Згідно із звітом, жінки і діти складають до половини від загального числа жертв в Афганістані. Втім, нинішній I квартал став найменш кровопролитним з 2013 року. У ООН вважають, що це сталося завдяки зниженню кількості вибухів, що влаштовуються терористами-смертниками.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до матеріалів особових справ позивачі не видають себе за інших осіб, звернулися із заявами про захист в Україні вперше.

Також слід зазначити, що заявники не зобов`язані обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і мають доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Викладене свідчить про те, що у випадку, що розглядається, відносно позивачів відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачам на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі №420/6339/18.

Суд вважає, що висновки міграційного органу про очевидну необгрунтованість заяв позивачів, відсутність у них умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону - є передчасними, а заяви позивачів потребують перевірки за повною процедурою, з оформленням документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що позивачі майже 2 місяці не зверталися за міжнародним захистом на території України, чим порушили вимоги ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 06.05.2019 року

Суд зазначає, що вказана обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.02.2018 у справі №825/608/17 та від 11.10.2018 у справі №815/1892/17, суд вважає необґрунтованими, оскільки у спірних правовідносинах по цих справах проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом дійсно був тривалим - у справі № 825/608/17 з листопада 2016 року по 09.03.2017 року, а у справі №815/1892/17 з 12.09.2012 року по 08.10.2013 року.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про протиправність наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже було зазначено судом вище, згідно ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами попереднього розгляду заяв, міграційний орган, як суб`єкт владних повноважень, приймає рішення або про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повноваження міграційного органу щодо прийняття того чи іншого рішення, є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та необхідність належного захисту порушених прав позивачів, суд вважає за можливе зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону, належить відмовити, оскільки це порушуватиме дискрецію суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області № 92 від 16.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасною подачею копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 )

Відповідач: Головне управління ДМС України в Одеській області (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, )

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2019 року.

Суддя В.В. Андрухів

.