Справа № 0740/1036/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/4665/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року, прийняте суддею Маєцькою Н.Д. о 13 годині 10 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складений 18.03.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне підприємство «Ужгородське лісове господарство» про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та зобовязати повторно розглянути згідно порядку, який передбачений ст. 118 Земельного кодексу України клопотання від 19 червня 2018 року (вхідна реєстрація від 19 червня 2018 року № Б-1376/0/17-18) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, на яку претендує позивач відноситься до категорії земель ліси та інші лісовкриті площі. Крім того, вказана земельна ділянка розпорядженням голови Ужгородської РДА від 15.01.1996 року №19 надана Камяницькому щебеневому заводу у користування площею 71,9 га та відповідно до інформації ДП «Ужгородське лісове господарство» ділянка, площею 1,95 га (квартал 26) повернута в користування ДП «Ужгородське лісове господарство» на підставі розпорядження Ужгородської РДА від 10.01.2005 року №8.

Згідно індексної кадастрової карти зазначена земельна ділянка знаходиться у 26 контурі та перебуває у користуванні третьої особи.

Обовязок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп-2005.

Державний акт серії І-ЗК №000386 є правовстановлюючим документом «старого взірця», чинного на даний час.

Довідка ДП «Закарпатського науково дослідного та проектного інституту землеустрою» від 10.09.2018 року №01-16/636 є нечинною виходячи з листа самого автора довідки (ДП «Закарпатський науково дослідний та проектний інститут землеустрою»).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що домисли відповідача та третьої особи про ніби то передачу у 2005 році у користування ДП «Ужгородське лісове господарство» земельної ділянки на яку він претендує не відповідає дійсності та суперечить порядку набуття права на землю.

Спірна земельна ділянка не перебуває у користуванні ДП «Ужгородське лісове господарство», що вбачається з довідки Інституту землеустрою, складеної на виконання договору із стороною позивача.

Відсутня підстава у відмові відповідача, вичерпний перелік яких наведено в законодавстві, в ухвалі Конституційного Суду України від 29.09.2015 року №44-у/2015, постанові Верховного Суду України від 19.01.2016 року (справа №824/167/5-а/21-3690а15).

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

У доповненні до апеляційної скарги, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не означає позитивного вирішення в питанні набуття земельної ділянки у власність чи користування.

Крім того, наданий відповідачем лист не можна розцінити як його рішення, оскільки подібне має оформлятись наказом.

В підтвердження позиції маються покликання на постанову Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі №814/1961/17 та від 11.04.2018 року у справі №806/2208/17.

Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що долучений позивачем договір з Інститутом землеустрою не слід брати як доказ, оскільки такий не був долучений в суді першої інстанції і не досліджувався.

Крім того, слід взяти до уваги постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 року у справі №857/2680/19, з якої вбачається, що земельна ділянка, щодо якої позивач оскаржує дії відповідача, перебуває у користуванні ДП «Ужгородське лісове господарство».

Також звертається увага на дискреційні повноваження відповідача. В решті мотиви аналогічні судовому рішенню.

ДП «Ужгородське лісове господарство» у своєму відзиві наводить мотиви, які викладені у відзиві Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та в оскаржуваному судовому рішенні.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді Восьмого апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а провадження у справі закриттю, у звязку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що 19 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Листом від 11 липня 2018 року № Б-1376/0-2707/0/18-18 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повідомило позивача, що його клопотання не може бути задоволено у встановленому законом порядку, оскільки за інформацією відділу в Ужгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 25 червня 2018 року № 698/402-18-0.28 вказана земельна ділянка перебуває у користуванні ДП «Ужгородського лісового господарства» відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія І-ЗК № 000386, право на яку не припинено.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції таким, що порушує норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а рішення суду таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (частина перша статті 4 КАС).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. При цьому необхідно з'ясовувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час подання позову) передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що спір виник щодо правомірності відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, та яка знаходиться у користуванні ДП «Ужгородське лісове господарство», виходячи з державного акту на право постійного користування землею серія І-ЗК № 000386 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 року у справі №857/2680/19.

Таким чином, виник спір про цивільне право, і подальше оспорювання права користування спірною земельною ділянкою не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права користування земельною ділянкою.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою земельної ділянки, яка перебуває у користуванні і щодо якої є спір, з огляду на суб'єктний склад сторін має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах ОСОБА_2 Верховного Суду від 5 та 13 червня 2018 року у справах № 826/13628/16 та 522/5668/17, а також від 20.03.2019 року у справі №320/3496/17.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин слід закрити провадження у справі, роз'яснивши позивачу, ОСОБА_1, що даний спір підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 308, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року у справі № 0740/1036/18.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Державне підприємство «Ужгородське лісове господарство» про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст судового рішення виготовлено 04.10.2019 року.