Справа № 640/12280/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2019 року № 640/12280/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доСолом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправною та скасування постанови,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Журавльової Є.В. від 04.06.2019 ВП №59014603 про накладання на ОСОБА_1 штрафу на користь держави в розмірі 3400,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.07.2019 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачам строк для надання відзиву та витребувано від відповідачів докази та відповідні матеріали.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю та безпідставністю постанови про накладання штрафу на позивача.

Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовні вимоги не подано.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №760/8730/19 заяву представника ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 передати представникам ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1. Заборонено будь-яким фізичним чи юридичним особам, які діють в інтересах та від імені ОСОБА_1 чинити перешкоди ОСОБА_4 та його представникам у відвідуванні квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Судом встановлено, на виконання ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 22.04.2019 у справі №760/8730/19 відкрито виконавче провадження №59014603.

Постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Журавльової Єлизавети Вікторівни від 04.06.2019 ВП 59014603 накладено штраф на ОСОБА_1 в розмірі 3400 грн.

Вважаючи вказану постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 2 частиною першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону №1404 заходами примусового виконання рішень є: вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з частиною шостою статті 26 Закону №1404 за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин першої, другої статті 63 Закону №1404 за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов'язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Судом встановлено, що з огляду на те, що ухвала Солом'янського районного суду міста Києва від 22.04.2019 року про забезпечення позову у справі №760/8730/19 є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню, з огляду на що, постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 03.05.2019 року (з урахуванням постанови державного виконавця від 06.05.2019 року про виправлення описки) встановлено позивачу три дні на виконання судового рішення.

Згідно постанови від 14.05.2019 ВП №59014603, за результатами виходу на дільницю від 13.05.2019 з метою перевірки виконання рішення суду, про що складено акт державного виконавця від 13.05.2019, рішення суду не виконано, накладено штраф на боржника - ОСОБА_1 в розмірі 1700 грн.

Вказана постанова від 14.05.2019 ВП №59014603 оскаржена боржником в судовому порядку, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.06.2019 у справі №640/9001/19 визнано протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Журавльової Є.В. від 14.05.2019 року ВП №59014603 про накладення на ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 1700 гривень.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Практика Європейського суду з прав людини, викладена, зокрема, у рішеннях по справах "Совтрансавто Холдінг" проти України" та "Україна-Тюмень" проти України", засвідчує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Отже, викладені у наведених постановах адміністративних судів висновки в обов'язковому порядку повинні братися до уваги при вирішенні даного спору.

Натомість, постановою старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Журавльової Єлизавети Вікторівни від 04.06.2019 ВП 59014603 накладено штраф на ОСОБА_1 в розмірі 3400 грн.

Згідно змісту постанови, 20.05.2019 за наслідком виходу державного виконавця на дільницю з метою перевірки виконання рішення суду встановлено: на дзвінки дверей АДРЕСА_1 відчинила ОСОБА_1 Станом на 20.05.2019 ключі від АДРЕСА_1 представникам ОСОБА_4 не передані. Зі слів ОСОБА_1, ОСОБА_4 на отримання ключів до неї не звертався, представники за довіреністю не мають права на отримання будь-якого майна.

Так, поважною причиною невиконання судового рішення - ухвали про забезпечення позову від 22.04.2019 року позивач вважає те, що довіреністю від 11.04.2019 року №б/н, якою уповноважено стягувачем перелік осіб, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на представництво своїх інтересів, не передбачено повноважень на отримання вказаними особами ключів від АДРЕСА_1, які є власністю подружжя стягувача та боржника.

Дослідивши вказану довіреність, судом встановлено наступне.

Довіреність від 11.04.2019 року, зареєстрованою в реєстрі за №275, посвідчено приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимарем Є.В.

Вказаною довіреністю ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що можуть діяти окремо та незалежно один від одного, представляти його інтереси, зокрема, у Міністерстві юстиції України (його структурних підрозділах), органах державної виконавчої служби (її відділах) з питань, пов'язаних з виконанням судових та інших рішень, з правом подання виконавчого листа до стягнення, з усіх питань, що стосуватимуться захисту його прав та законних інтересів і надання необхідної юридичної допомоги. Також, вказаним представникам надано право брати участь у виконавчому провадженні з усіма правами, наданими йому законодавством.

Водночас, зазначено, "Довіреність видана без права одержання присудженого мені майна або грошей. Довіреність видана без права розпорядження належним мені майном.".

Так, ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 22.04.2019 року у справі №760/8730/19 заяву представника ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 передати представникам ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1. Заборонено будь-яким фізичним чи юридичним особам, які діють в інтересах та від імені ОСОБА_1 чинити перешкоди ОСОБА_4 та його представникам у відвідуванні квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Виконавче провадження №59014603 відкрито з виконання вказаної ухвали в частині "Зобов'язано ОСОБА_1 передати представникам ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1.".

Отже, предметом, який зобов'язана передати ОСОБА_1 стягувачу, своєму чоловікові, або його представникам, є ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно із статтею 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що в провадженні Солом'янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №760/8730/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 права користування, проживання, володіння квартирою АДРЕСА_1, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та про усунення перешкод у користуванні та володінні зазначеною квартирою.

Отже, з огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя боржника та стягувача, слід дійти висновку, що ключі від вхідних дверей, які зобов'язано ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва про забезпечення позову передати стягувачу або його представникам, також належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

З огляду на те, що стягувачем обмежено повноваження ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без права розпорядження належним стягувачу майном, слід дійти висновку, що довіреність від 11.04.2019 року, яка містилася у матеріалах виконавчого провадження №59014603 на момент перевірки державним виконавцем виконання боржником судового рішення, та яку пред'явлено боржнику для виконання нею ухвали Солом'янського районного суду міста Києва про забезпечення позову, не уповноважує належним чином вказаних представників на отримання ключів від вхідних дверей, які перебувають на праві спільної сумісною власності подружжя, в тому числі, стягувача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поважність вказаних боржником причин не виконання судового рішення в частині обов'язку передання стягувачу або його представникам ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Крім іншого, державним виконавцем не спростовано твердження позивача щодо того, що особисто стягувач для отримання вказаних ключів до боржника не звертався, про його місцезнаходження позивачу не відомо. Як і не зверталися належним чином уповноважені представники стягувача.

Крім іншого, суд зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 10.06.2019 року у справі №760/8730/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 22.04.2019 року про забезпечення позову скасовано і прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Також, державним виконавцем повідомлено боржнику та суду, що постановою від 05.06.2019 року виконавче провадження №59014603 закінчено.

З аналізу норм Закону №1404, застосування до боржника штрафу є не заходом примусового виконання рішення, а видом стягнення за його невиконання у встановлений строк, що не є тотожними поняттями.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно, всупереч чинного законодавства, прийнято постанову про накладання штрафу від 04.06.2019 ВП №59014603, відтак, така постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 14, 139, 242-245, 255, 271, 287, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Журавльової Є.В. від 04.06.2019 ВП №59014603 про накладення на ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 3400 гривень.

3. Стягнути з Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві (, адреса: 03036, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 76 А) на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_4) сплачену суму судового збору у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян