Справа № 300/1126/19
Суддя: Грицюк П.П.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. справа № 300/1126/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Грицюка П.П.,

за участю секретаря судового засідання - Ткачука І.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - Жигайло О.М., Дмитрук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного офісу Держаудит служби про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Західного офісу Держаудитслужби (надалі-відповідач) про визнання дій щодо звільнення з публічної служби протиправними, скасування наказу про звільнення за №212-о від 04.04.2019 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі (том 1 а.с. 1-2). Справу призначено до розгляду на 25.06.2019 року о 10:00.

19.06.2019 року позивачем подано клопотання про збільшення та уточнення позовних вимог, відповідно до якого позивач керуючись ч. 1 ст. 47 КАС України просив також визнати протиправними та скасувати наказ Західного офісу Держаудитслужби №62-о від 03.11.2016 року та наказ Західного офісу Держаудитслужби №298-о від 28.12.2015 року (том 1 а.с. 102-103). Дані накази стосуються проходження позивачем публічної служби.

Разом із клопотання про збільшення та уточнення позовних вимог позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду з даними позовними вимогами (том 1 а.с. 97-101).

В судовому засіданні 25.06.2019 року оголошено перерву до 22.07.2019 року за клопотанням позивача (том 1 а.с. 105) у зв`язку із наданням часу позивачу для підготовки відповіді на відзив, а також із наданням часу для ознайомлення представників відповідача із клопотанням про збільшення позовних вимог та заявою про поновлення строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

15.07.2019 року від відповідача надійшло заперечення на заяву позивача про поновлення строку звернення до суду (том 1 а.с. 133-138), а 22.07.2019 року від позивача надійшли письмові пояснення щодо заперечення відповідача на заяву про поновлення строку звернення до суду (том 1 а.с. 145-155).

В судовому засіданні 22.07.2019 року судом розпочато розгляд клопотання позивача про збільшення та уточнення позовних вимог та заяви про поновлення строку звернення до суду з даними позовними вимогами. В ході розгляду даного клопотання судом заслухано пояснення сторін з даного приводу та досліджено докази. В судовому засіданні оголошено перерву до 25.07.2019 року в зв`язку з витребуванням додаткових доказів щодо проходження служби позивачем.

Розгляд клопотання позивача про збільшення та уточнення позовних вимог та заяви про поновлення строку звернення до суду з даними позовними вимогами продовжено судом в судовому засіданні 25.07.2019 року.

Ухвалою суду від 25.07.2019 року заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 від 19.06.2019 року залишено без руху. Підстави для поновлення строку, вказані ОСОБА_1 у заяві від 19.06.2019 року про поновлення порушеного строку звернення до адміністративного суду, визнано не поважними та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до суду.

Позивачем, на виконання ухвали суду від 25.07.2019 року, подано заяву від 27.08.2019 року про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду (том 1 а.с. 215-223).

Ухвалою суду від 23.09.2019 року інші підстави для поновлення строку звернення до суду, вказані ОСОБА_1 у заяві від 27.08.2019 року про поновлення порушеного строку звернення до адміністративного суду визнано не поважними, а заяву про збільшення позовних вимог залишено без розгляду (том 2 а.с. 6-11).

Позовні вимоги до Західного офісу Держаудитслужби про визнання дій щодо звільнення з публічної служби протиправними, скасування наказу про звільнення за №212-о від 04.04.2019 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем обгрунтовані протиправністю дій відповідача під час проходження ним служби. Вважає, що факт звільнення з грубим порушенням законодавства у квітні 2019 року вказав на проведення відповідачем відносно нього незаконних, дискримінаційних дій з 2015 року. Зокрема, наказу про звільнення за №212-о від 04.04.2019 року передував наказ №62-о від 03.11.2016 року, який не відповідає вимогам законодавства, оскільки згоди про призначення на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на умовах строкового договору, не давав. Також, позивач зазначив, що незаконним є і наказ Західного офісу Держаудитслужби №298-о від 28.12.2015 року, яким в ході проведеної реорганізації його протиправно призначено на нерівнозначну посаду. З приводу правомірності даних наказів позивачем вживались заходи досудового регулювання спору, процедуру якого на час звільнення не було завершено з вини відповідача, оскільки були допущені порушеннями вимог законодавства відповідачем при розгляді його звернень. Вказав, на системні, комплексні, тривалі протиправні дії відповідача, направлені на звільнення з роботи. Просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі (том 1 а.с. 4-17).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву (том 1 а.с. 52-61), який надійшов на адресу суду із письмовими доказами 01.07.2019 (том 1 а.с. 62-95). У відзиві представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечила та в обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не грунтуються на нормах матеріального права, та не відповідають фактичним обставинам справи. Так, ОСОБА_1 , працював з 2004 року в Контрольно-ревізійному управлінні в Івано-Франківській області, яке в подальшому реорганізовано в Державну фінансову інспекцію в області на посаді головного державного аудитора відділу державного фінансового аудиту до жовтня 2016 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» Державну фінансову інспекцію в Івано-Франківській області реорганізовано шляхом приєднання до Західного офісу Держаудитслужби, в структурі якого утворено територіальний підрозділ без статусу юридичної особи - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області і скорочено 1/3 чисельності працівників (було 185, скорочено 65 од.). При реорганізації установи, відповідно, змінено її структуру та штатну чисельність, зокрема, ліквідовано відділ, в якому працював позивач на умовах безстрокового трудового договору. Позивача повідомлено про зміну істотних умов державної служби, і запропоновано посаду провідного державного аудитора на час перебування у відпустці для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 , про що свідчить підпис ОСОБА_1 про ознайомлення. Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 02.04.2018 № 25-д ОСОБА_2 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 06.04.2018 року по 04.04.2019 року. У зв`язку із закінченням строку перебування у даній відпустці 22.03.2019 року ОСОБА_2 подано заяву про вихід на службу з 05.04.2019 року. Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.04.2019 № 212-о припинено державну службу та звільнено 22.04.2019 року ОСОБА_3 з посади у зв`язку із закінченням строку відповідно до пункту 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII та п. 2 ст. 36 КЗпП України та виплачено, відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки. В подальшому наказом Західного офісу Держаудитслужби від 25.04.2019 № 287-о, у зв`язку з тимчасовою втратою непрацезданстості ОСОБА_3 під час основної щорічної відпустки, внесено зміни та доповнено пункт другий наказу від 04.04.2019 № 212-о абзацом 5 (збільшено кількість днів невикористаної відпустки). Відповідач зазначив, що оскаржуваний наказ видано у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, а позивачем у позовній заяві не наведено жодних правових підстав чи фактичних обставин, які ставили б під сумнів законність його видання.

25.06.2019 року позивач надав суду відповідь на відзив, в якому заперечував проти доводів відповідача зазначених у відзиві на позовну заяву (том1 а.с. 124-132).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши вступні слова позивача та представників відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Так, позивач з 2004 року працює в органах, які забезпечують формування і реалізують політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до наказу Державної фінансової інспекції України від 04.09.2015 року №192 «Про затвердження нової граничної чисельності працівників фінансових інспекцій в областях та місті Києві» на підставі затвердження та введення в дію нової структури та штатного розпису наказом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 23.10.2015 року №66 та відповідно до частини 5 статті 36 КЗпП України, 28.12.2015 року начальником Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області прийнято наказ №298-о, яким призначено з 28 грудня 2015 року, в порядку переведення , ОСОБА_1 , на посаду головного державного аудитора відділу державного фінансового аудиту, звільнивши його з посади начальника відділу стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю (а.с. 201). З даним наказом позивач ознайомився 28.12.2015 року, що ним не заперечується та підтверджується його підписом на зворотному боці наказу (том 1 зворотній бік а.с. 201).

В судовому засіданні позивач вказав, що не погоджувався з даним наказом, однак з приводу його оскарження до вищестоящого органу чи суду не звертався.

Щодо наказу №298-о, днем, коли ОСОБА_1 дізнався або повинний був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів є 28.12.2015 року.

На посаді головного державного аудитора відділу державного фінансового аудиту позивач продовжував працювати до листопада 2016 року.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 03.11.2016 року №62-о вирішено перевести з 03.11.2016 року ОСОБА_1 на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу (том 1 а.с. 69). З даним наказом позивач ознайомився 11.11.2016 року, що ним не заперечується та підтверджується його підписом у відомості про ознайомлення (том 1 а.с. 71).

Таким чином, щодо наказу №62-о від 03.11.2016 року, днем, коли ОСОБА_1 дізнався або повинний був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів є 11.11.2016 року.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що про порушення своїх прав під час винесення оскаржуваних наказів не міг знати, оскільки не має юридичної освіти та на момент їх прийняття вважав, що орган, який покликаний захищати права та законні інтереси держави і громадян не може ці права порушувати, як на підставу поновлення строку звернення до суду з даними позовними вимогами, з наступних мотивів.

Так, в судовому засіданні позивач вказав, що 30.09.2016 року звернувся до керівника Західного офісу Держаудитслужби України, а 02.10.2016 року з цією самою скаргою через урядову гарячу лінію (том 1 а.с. 156-166).

Даним зверненням позивач витребував додаткові документи, які надані йому відповідно до листа голови комісії з проведення реорганізації Грицак Б.О. від 28.11.2016 року (том 1 а.с. 142-143). Крім того, в даному зверненні позивач просив провести перевірку законності прийняття наказу №298-о від 28.12.2015 року, а також дій та рішень відповідача щодо процедури реорганізації органу, де працював позивач. В судовому засіданні встановлено, що вказана реорганізаційна процедура передувала прийняттю наказу №62-о від 03.11.2016 року (том 1 а.с. 63-65). Поряд з цим, 02.11.2016 року відповідачем надана проміжна відповідь позивачу на вищевказане звернення від 30.09.2016 року (том 1 а.с. 31), а 27.12.2016 року - остаточну (том 1 а.с. 66-68). Відповідно до остаточної відповіді на звернення позивача зазначено, що питання викладені у зверненні перевірено в ході внутрішнього аудиту, який проводився з 25.10. по 04.11.2016 року, порушень не виявлено.

Крім того, 17.11.2016 року щодо незаконності дій та оскаржуваних наказів відповідача ОСОБА_1 звернувся до Національного агентства України з питань державної служби, що підтверджується також проміжними відповідями наданими позивачу Національним агентством України з питань державної служби та його структурних підрозділів (том 1 а.с. 33-35, 176, 177-185, 186-190).

Отже, встановлені обставини спростовують доводи позивача про те, що тільки факт звільнення з грубим порушенням законодавства у квітні 2019 року вказав на проведення відповідачем відносно нього незаконних, дискримінаційних дій з 2015 року. Так, звертаючись із відповідними скаргами, як до Західного офісу Держаудитслужби України так і до Національного агентства України з питань державної служби, позивач вживав заходів відновлення порушеного, на його думку, права.

Крім того, позивач вважає, що вищезазначені звернення не були розглянуті належним чином і тому, це є підставами для поновлення строку звернення до суду. При цьому, позивач в судовому засіданні вказав, що не вживав будь яких дій з приводу з`ясування обставин розгляду його скарг з грудня 2016 року і до моменту оскарження 24.05.2019 року незаконних дій та наказу щодо звільнення з служби до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. При цьому, позивач продовжував працювати на займаній посаді до моменту звільнення. За таких обставин суд вважав, що неналежний чи не розгляд, згідно тверджень позивача, даними суб`єктами розгляду скарг ОСОБА_4 протягом 2016 року, не є обґрунтованою підставою для поновлення строку звернення до суду 24.05.2019 року.

Поряд з цим, поновлена позивачем в липні-серпні 2019 року, тобто під час судового розгляду, переписка з приводу розгляду вищезазначених звернень (а.с. 224-254) жодним чином не спростовує висновків суду про те, що дані обставини не є обґрунтованою підставою для поновлення строку звернення до суду.

Таким чином, як зазначалось попередньо, ухвалами суду від 25.07.2019 року та від 23.09.2019 року підстави для поновлення строку звернення до суду, вказані ОСОБА_1 у заяві від 27.08.2019 року про поновлення порушеного строку звернення до адміністративного суду визнано не поважними. При цьому, заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 від 19.06.2019 року щодо визнання протиправними та скасувати наказ Західного офісу Держаудитслужби №62-о від 03.11.2016 року та наказ Західного офісу Держаудитслужби №298-о від 28.12.2015 року залишено без розгляду.

Щодо позовних вимог позивача про визнання дій щодо звільнення з публічної служби протиправними та скасування наказу про звільнення за №212-о від 04.04.2019 року судом встановлено наступне.

Суд повторно звертає увагу на те, що наказом № 62-о від 03.11.2016 року ОСОБА_1 був переведений на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу.

Дане переведення відбулося внаслідок реорганізації органу де працював позивач.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» Державну фінансову інспекцію в Івано-Франківській області реорганізовано шляхом приєднання до Західного офісу Держаудитслужби, в структурі якого утворено територіальний підрозділ без статусу юридичної особи - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 07.10.2016 року №7 затверджено перелік змін до штатного розпису, відповідно до якого виведено посаду провідного державного фінансового інспектора та введено посаду головного державного фінансового інспектора.

Зазначену посаду запропоновано основному працівнику ОСОБА_2 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною згідно наказу від 05.10.2016 року №292-в з 06.10.2016 року по 05.04.2017 року та позивачу - ОСОБА_1 на час відпустки ОСОБА_2 . Дані обставини підтверджуються наказом Західного офісу Держаудитслужби від 03.11.2016 року №62-о (том 1 а.с. 69), з яким позивач ознайомився 11.11.2016 року (том 1 а.с. 71).

Вподальшому, ОСОБА_2 продовжувала перебувати у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною. Підставою даних відпусток були потреби дитини у домашньому догляді, що підтверджується довідками відповідного медичного закладу (том 2 а.с. 19-21)

Так, на підставі наказу відповідача № 25-д від 02.04.2018 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 06 квітня 2018 року по 04 квітня 2019 року, відповідно до пункту 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» (том 1 а.с. 72).

У зв`язку із закінченням строку перебування у відпустці для догляду за дитиною 22.03.2019 року ОСОБА_2 подано начальнику Західного офісу Держаудитслужби Кроляку Р.Й. заяву про вихід на службу з 05.04.2019 року (том 1 а.с. 111, том 2 а.с. 17).

Судом досліджено, що питання висвітлені в заяві 22.03.2019 року погоджені відповідними посадовими особами структурних підрозділів відповідача. Судом встановлена розбіжність у заяві, яка знаходиться в справі на аркуші 111 (том 1) та заяві, яка знаходиться в справі на аркуші 17 (том 2) щодо відсутності резолюції начальника Західного офісу Держаудитслужби Кроляку Р.Й. у заяві, яка знаходиться в справі на аркуші 111 (том 1).

Встановлено, що дані розбіжності допущені в зв`язку із тим, що копія заява, яка знаходиться в справі на аркуші 111 (том 1) перебувала в управлінні Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, яку виготовлено до моменту її направлення на погодження з керівником Західного офісу Держаудитслужби Кроляком Р.Й., а копія заяви, яка знаходиться в справі на аркуші 17 (том 2) витребувана представниками відповідача під час судового розгляду у Західного офісу Держаудитслужби (м.Львів). Дана заява міститься в матеріалах особової справи, а тому і містить резолюцію "ВП до наказу 03.04.2019" начальника Західного офісу Держаудитслужби Кроляка Р.Й.

Таким чином, твердження позивача про те, що вищевказана заява ОСОБА_2 подана несвоєчасно є безпідставними.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 22.03.2019 року відповідачем прийнято наказ №211-о від 03.04.2019 року про приступання до виконання службових обов`язків з 05.04.2019 року (том 2 а.с. 16), який візовано відповідними посадовими особами структурних підрозділів відповідача (том 2 зворотній бік а.с. 16).

Враховуючи вихід основного працівника ОСОБА_2 з відпустки, відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.04.2019 року № 212-о припинено державну службу та звільнено 22 квітня 2019 року ОСОБА_3 з посади головного державного фінансового інспектора відділу контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Управління, у зв`язку із закінченням строку відповідно до пункту 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП України та виплачено, відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», грошову компенсацію за невикористані дні відпустки (том 1 а.с. 81).

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив по місцю роботи листок непрацездатності: Серія АДУ № 926228 та подав заяву від 25 квітня 2019 року про виплату допомоги у зв`язку з хворобою (лікарняним) за 10 календарних днів та виплату компенсації за невикористаних 8 днів основної відпустки (том 1 а.с. 83).

Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 25.04.2019 № 287-о, у зв`язку з тимчасовою втратою непрацезданстості під час основної щорічної відпустки, внесено зміни та доповнено пункт другий наказу від 04.04.2019 № 212-о абзацом 5 (збільшено кількість днів невикористаної відпустки) (том 1 а.с. 82).

Вважаючи дії та рішення відповідача щодо позивача протиправними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону України «Про державну службу» строкове призначення на посаду здійснюється у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Статтею 83 Закону визначаються загальні підстави для припинення державної служби.

Статтею 85 вказаного Закону передбачено, що у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Разом з тим, частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Кодексу законів про працю України встановлено, що трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України визначено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як зазначалося раніше, позивача призначено на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу.

Отже, трудовий договір з позивачем укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Кодексу законів про працю України.

Стосовно тверджень позивача про те, що в порушення вимог частини другої статті 85 Закону його не було за 14 календарних днів повідомлено про вихід основного працівника, суд зазначає наступне.

Жодним нормативно-правовим атом не встановлено обов`язок роботодавця повідомляти працівника, з яким укладено строковий трудовий договір з чітко визначеною конкретною датою про наступне вивільнення у зв`язку з виходом на роботу основного працівника за 14 днів. Суд зазначає, що працівник повинен був проявити зацікавленість до своїх трудових прав, не перекладаючи відповідальність на роботодавця, контролювати закінчення дії строкового трудового договору та самостійно шукати нове місце роботи, позаяк по закінченню дії такого договору відповідач не має перед позивачем жодних обов`язків окрім остаточного розрахунку.

Оскільки позивач перебував на посаді державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, тому він підлягає звільненню з посади в останній робочий день, перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця ОСОБА_2 , яка перервала відпустку по догляду за дитиною, про що повідомила відповідача за 14 календарних днів до свого виходу.

Системний аналіз вищенаведених норм з урахуванням встановлених обставин справи дає підстави стверджувати, що наказом відповідача від 04.04.2019 року № 212-о ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби правомірно, при цьому відповідач не мав обов`язку щодо влаштування позивача на іншу роботу, оскільки позивач при прийнятті на посаду погодився виконувати такі обов`язки тимчасово.

Крім цього, ОСОБА_1 з 03.11.2016 року працював на посаді головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, виконував свої функціональні обов`язки та отримував заробітну плату, що тим самим підтверджує той факт, що позивач погодився на вказану посаду.

Як положення частини другої статті 85 Закону № 889 так і наказ від 03.11.2016 № 62-о про призначення (переведення) ОСОБА_1 на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу, передбачало призначення його на посаду державної служби саме на певний період - на період відпустки по догляду за дитиною до фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_2 , тобто тимчасово до настання певних обставин, при настанні яких, як то вихід на роботу державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, особа, що заміщувала таку посаду тимчасово, підлягала безумовному звільненню.

При наданні ОСОБА_1 невикористаної частини основної відпустки на 20 календарних днів, з 03 по 22 квітня 2019 року, згідно пункту 2 наказу Західного офісу «Про надання відпусток» від 29.03.2019 № 189-в, здійснено посилання на частину 2 ст. З Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, якою передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Таким чином, при виході у відпустку позивачу було відомо про його подальше звільнення, у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

В даному випадку відсутня правова можливість поновити на роботі позивача з наведених ним підстав, з огляду на припинення дії тих фактично обумовлених обставин, що надавали ОСОБА_1 працювати за наведеною посадою. Дія таких трудових відносин позивача з відповідачем була обмежена у часі та неминуче повинна була, за звичайних умов, тобто після виходу на роботу ОСОБА_2 припинитися. При цьому відповідач не мав обов`язку щодо влаштування позивача на іншу роботу, оскільки позивач при прийнятті на посаду погодився виконувати такі обов`язки тимчасово.

Поновлення на посаді ОСОБА_2 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, після припинення відповідних обставин, має пріоритет відносно тієї особи, яка займає таку посаду на тимчасових умовах. Такий пріоритет є безумовним.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому, поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі, якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положеннями частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову та, відповідно приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 ;

Західний офіс Держаудитслужби (), вул . Костюшка, 8, м. Львів , 79000.

Суддя /підпис/ Грицюк П.П.

Рішення складене в повному обсязі 07 жовтня 2019 р.