Справа № 160/5433/19
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року Справа № 160/5433/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-
12.06.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- зобов`язати Управління обслуговування громадян Новокодацький відділ обслуговування (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити виплату заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що:
- позивач перебувала на обліку, як внутрішньо переміщена особа з вересня 2014 року по грудень 2017 року в Пенсійному фонді м. Бахмут Донецької області;
- 30 січня 2018 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою про переведення пенсійної справи останньої з ПФ м. Бахмут Донецької області до Новокодацького відділу обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області;
- в лютому 2018 року відповідачем була здійснена перевірка місця перебування позивача, в цьому ж місяці надійшов електронний варіант пенсійної справи позивача до відповідача, а 01.03.2018 року надійшла пенсійна справа ОСОБА_1 на паперовому носії;
- друга перевірка місця перебування позивача відбулась 05.04.2018 року, протокол зазначеної перевірки надійшов до пенсійного фонду в обробку 15.04.2018 року. При цьому, спеціалістом Ратушною В.О. було повідомлено позивача, що в травні 2018 року остання отримає пенсію, проте цього не відбулось;
- позивач в серпні 2018 року звернулась з письмовою заявою до управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про здійснення виплати заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року;
- на звернення позивача, пенсійним фондом було направлено відповідь, що борг за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року обліковується в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та буде виплачений за умови прийняття окремого порядку Кабінетом Міністрів України;
- позивач вважає, що дії відповідача в частині невиплати останній пенсійного забезпечення є незаконними, у зв`язку із чим позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
18.06.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання адміністративного позову до Управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії до ухвалення судового рішення у справі №160/5433/19.
В обґрунтування своєї позиції, відповідач зазначає наступне:
- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку, як внутрішньо переміщена особа з вересня 2014 року по грудень 2017 року в Пенсійному фонді міста Бахмут Донецької області. В грудні 2017 року, за сімейними обставинами, переїхала до м. Дніпра;
- в серпні 2018 року позивач звернулась з письмовою заявою до Управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування громадян (сервісний центр), правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про здійснення виплати заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року було залучено в якості другого відповідача по справі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на обліку, як внутрішньо переміщена особа та отримувала пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» в Бахмутському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області, що підтверджується відомостями, наявними в матеріалах пенсійної справи.
01.01.2018 року позивач була знята з обліку у вищезазначеному управлінні у зв`язку із переїздом до іншого міста, згідно з розпорядження від 08.02.2018 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
30.01.2018 року позивач звернулась до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) з письмовою заявою про виплату пенсії або грошової допомоги.
Новокодацьким відділом обслуговування громадян Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, за згодою позивача, були направлені запити до Бахмутського об`єднаному управлінні Пенсійного фонду Донецької області від 30.01.2018 року №3302/15 та до управління Пенсійного фонду України в Амвросіївському районі Донецької області від 30.01.2018 року №30/02/15 щодо надсилання пенсійної справи позивача.
16.02.2018 року Бахмутським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду Донецької області направлено на електронну адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області пенсійну справу позивача в електронному вигляді, відповідачем зазначена пенсійна справа отримана 21.02.2018 року вх. №33/02/1, що підтверджується відбитком штемпеля вхідної кореспонденції.
Відповідно до протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам при виконавчому комітеті Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 10.04.2018 №42 прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.01.2018 року.
Розпорядженням Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі №958 від 18.05.2018 року позивачу призначено щомісячну виплату пенсії.
Відповідно до копії протоколу індивідуального перерахунку за період з 01.01.2018 року 30.06.2018 року, який міститься в матеріалах пенсійної справи позивача, за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року ОСОБА_1 нарахований борг по не виплаті пенсії у розмірі 12 086, 28 грн, виплата якого повинна бути здійснена по основним відомостям у наступному місяці.
03.08.2018 року позивач звернулась з письмовою заявою до Управління обслуговування громадян Новокодацького відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати раніше призначеного пенсійного забезпечення.
Не погодившись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) чи бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з ч.1 ст.47 Закону №1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Виплата пенсії за минулий час регулюється ст. 46 наведеного Закону, відповідно до якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який прийнятий 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі Закон №1706-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до ч.1 ст.1 якого внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 7 Закону №1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Перереєстрація безробітних, яких у подальшому було зареєстровано як внутрішньо переміщені особи, здійснюється державною службою зайнятості за місцем перебування фактичного проживання особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено, зокрема, Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, який визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.1 Порядку).
Відповідно до п.15 наведеного Порядку орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Суд звертає увагу, що на момент розгляду даної справи Кабінетом Міністрів України не був прийнятий відповідний окремий порядок щодо виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час, однак відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.
Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Посилання відповідача-2 на те, що пенсія позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та свідчить про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 54 рішення Європейської суду з прав людини по справі «Пічкур проти України» зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статті 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Як зазначено в пункті 333 цього рішення: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність в управління Пенсійного фонду правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року.
При цьому, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить суд зобов`язати Управління обслуговування громадян Новокодацький відділ обслуговування (сервісний центр) ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити виплату заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року ОСОБА_1 .
Постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2 затверджено «Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі» (далі Положення).
Відповідно до п. 1 Положення, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі Фонд).
Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.
Пунктом 4 Положення встановлено, що Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами);
Системний аналіз норм свідчить, що на даний час Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування пенсій та їх виплату.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, ч. 1 ст. 245 КАС України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Згідно з п.4 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Таким чином, з метою належного способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та викласти їх в наступній редакції:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті позивачеві заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату позивачу заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року.
За положеннями частини першої ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч.ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст.77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 139 КАС України, згідно з якими при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до статті 132 КАС України складовою судових витрат є судовий збір.
Як вже зазначалось судом вище, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі.
Оскільки судом задоволено адмінітсративний позов ОСОБА_1 , то судовий збір, який мав бути сплачений позивачем при його подачі до суду, підлягає стягненню на користь Державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
За положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI (далі Закон №3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону №3674-VI ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Абзацом 4 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року № 2629-VIII передбачено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2019 року становить 1 921,00 гривня.
Позивачем в даному адміністративному позові заявлено одну вимогу немайнового характеру. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути на користь Державного бюджету Українисудовий збір у розмірі 768,40 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1 по заборгованості з пенсії за період з 01.01.2018 року по 30.06.2018 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь Державного бюджету України судові витрати у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).
Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя І.В. Юхно