Справа № 120/901/19-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/901/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян М.Б.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

02 жовтня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2019 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.300,304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявка суду не відомі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 01 жовтня 2019 року було прийнято протокольну ухвалу.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що наказом Державної казначейської служби України № 455-о від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області за власним бажанням, відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області № 15-ос від 02 жовтня 2018 року визначено дату звільнення позивача 02 жовтня 2018 року.

26 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою «Щодо процедури звільнення», де зауважив, що станом на 26 листопада 2018 року згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи - Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області, в графі «керівник» вказані його дані.

Листом №4-131-06/22104 від 29 грудня 2018 року «Про розгляд заяви» Державна казначейська служба України повідомила позивача, що питання внесення відомостей про зміну керівника юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не пов`язане з реалізацією права на звільнення та не порушує прав та обов`язків позивача у зв`язку з фактичним звільненням.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо не вчинення дії, направлених на проведення державної реєстрації змін до відомостей про Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області щодо виключення відомостей про перебування позивача на посаді керівника даної юридичної особи протиправними, звернувся до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не є керівником Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах наявні ознаки порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

В розумінні пункту 8 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» заявником є уповноважений представник юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, - у разі подання документів для проведення інших реєстраційних дій щодо юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація базується на таких основних принципах: обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією, та особливостей державної реєстрації виключно цим Законом; державної реєстрації за заявницьким принципом; прийняття документів для державної реєстрації та здійснення державної реєстрації за принципом екстериторіальності в межах України; єдності методології державної реєстрації; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; відкритості та доступності відомостей Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема: відомості про керівника юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові, посада, дата призначення або набуття повноважень, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Отже, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в обов`язковому порядку мають міститися відомості щодо керівника державного органу.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, подаються такі документи: заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру, крім внесення змін до інформації про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) юридичної особи, у тому числі кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) її засновника, якщо засновник - юридична особа, про місцезнаходження та про здійснення зв`язку з юридичною особою; реєстр осіб (громадян), які брали участь в засіданні уповноваженого органу управління юридичної особи, - у разі внесення змін до відомостей про громадські об`єднання, політичні партії; відомості про керівні органи громадського формування (ім`я, дата народження керівника, членів інших керівних органів, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), посада, контактний номер телефону та інші засоби зв`язку) - у разі внесення змін до складу керівних органів; документ, що підтверджує реєстрацію іноземної особи в країні її місцезнаходження (витяг із торговельного, банківського, судового реєстру тощо), - у разі змін, пов`язаних із входженням до складу засновників юридичної особи іноземної юридичної особи; документ про сплату адміністративного збору - у випадках, передбачених статтею 36 цього Закону; установчий документ юридичної особи в новій редакції - у разі внесення змін, що містяться в установчому документі; примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) передавального акта або розподільчого балансу - у разі внесення змін, пов`язаних із внесенням даних про юридичну особу, правонаступником якої є зареєстрована юридична

Статтею 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» підставою для відмови у державній реєстрації визначено: документи подано особою, яка не має на це повноважень.

З аналізу наведеного, судом встановлено, що державний реєстратор перед вчиненням відповідної реєстраційної дії наділений правом на перевірку документів, які подано для проведення держаної реєстрації на наявність підстав для відмови у державній реєстрації.

Згідно пункту 17 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках.

Відповідно пункту 9 Положення про Державну казначейську службу України казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Керуючись підпунктом 11 пункту 13 Положення про Державну казначейську службу України голова Казначейства призначає на посади та звільняє з посад керівників та заступників керівників територіальних органів Казначейства відповідно до законодавства про державну службу.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 вересня 2015 року за № 1060/27505, затверджено типове Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення.

Відповідно до пункту 11 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення управління (відділення) Казначейства очолює начальник, який призначається на посаду Головою Казначейства за погодженням з Міністром та головою відповідної місцевої державної адміністрації та звільняється з посади Головою Казначейства за погодженням з Міністром.

Пунктом 12 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення визначено, що начальник управління (відділення) Казначейства здійснює керівництво управлінням (відділенням) Казначейства, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності; організовує та забезпечує виконання управлінням (відділенням) Казначейства Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, доручень Прем`єр-міністра України, наказів Міністерства фінансів України, доручень Міністра, наказів Казначейства, доручень Голови Казначейства, наказів відповідного Головного управління Казначейства, розпоряджень голови місцевої державної адміністрації; вносить начальнику відповідного Головного управління Казначейства пропозиції щодо пріоритетів роботи управління (відділення) Казначейства і шляхів виконання покладених на нього завдань, подає для подальшого внесення на затвердження Голові Казначейства попередньо письмово погоджені із головами відповідних місцевих державних адміністрацій плани роботи управління (відділення) Казначейства (річні, піврічні); звітує перед Головою Казначейства та начальником відповідного Головного управління Казначейства про виконання покладених на управління (відділення) Казначейства завдань та планів роботи; здійснює добір кадрів в управління (відділення) Казначейства; організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників; призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників управління (відділення) Казначейства, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (крім своїх заступників); затверджує положення про структурні підрозділи управління (відділення) Казначейства і посадові інструкції працівників; порушує перед Головою Казначейства питання про присвоєння рангів державних службовців своїм заступникам, а також щодо заохочення та притягнення їх до відповідальності; розподіляє обов`язки між своїми заступниками; підписує накази управління (відділення) Казначейства; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Оцінюючи наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, наказом Державної казначейської служби України № 455-о від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області за власним бажанням, відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Наказом Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області № 15-ос від 02 жовтня 2018 року визначено дату звільнення позивача 02 жовтня 2018 року.

Однак, всупереч вимог законодавства, дій, направлених на проведення державної реєстрації змін до відомостей про Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області щодо виключення відомостей про перебування ОСОБА_1 на посаді керівника даної юридичної особи Державною казначейською службою вчинено не було.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" одним з основних принципів державної реєстрації передбачено об`єктивність, достовірність та повноту відомостей у Єдиному державному реєстрі, а єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 не є керівником Управління казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області, тому дії відповідача щодо невиключення відомостей про перебування ОСОБА_1 на посаді керівника вищевказаного Управління є протиправними.

Частиною 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що належним захистом порушених прав позивача є саме зобов`язання Державну казначейську службу України вчинити дії, направлені на проведення державної реєстрації змін до відомостей про Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області в частині виключення відомостей про перебування ОСОБА_1 на посаді керівника Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі, м. Донецька, Донецької області.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.