Справа № 1.380.2019.001204
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.001204
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

за участю:

представника позивача - Васьківа І.В., Юзефовича І.Ю.

представника відповідача - Пенюка А.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач, ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області), в якій просить суд:

- визнати протиправними дії щодо відмови в призначенні дострокової пенсії позивачу за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та скасувати рішення Самбірського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії (протокол від 28.03.2018);

- зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 23 березня 2018 року.

Позиція позивача викладена в позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях. В обґрунтування позивних вимог позивач покликається на протиправність відмови відповідача щодо призначення позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Стверджує, що позивач має право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до ст. 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки станом на 05.03.2015 останній досягнув 50-річного віку та стаж роботи складає 26 років 3 місяці та 5 днів. Отже, позивач мала право на отримання пільги, передбаченої абзацом і пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як дружина військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Зазначив, що відмову в призначенні позивачу відповідного виду пенсії відповідач обґрунтовує відсутністю у ОСОБА_2 статусу військовослужбовця та недосягненням позивачем на час звернення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, такий висновок не відповідає дійсним обставинам та вчинено внаслідок невірного тлумачення та неправильного застосування відповідачем норм законодавства. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з мотивів, вказаних в позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, просили позов задовольнити.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов та додаткові пояснення, в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що 22.03.2018 позивач звернувся до Самбірського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 28.03.2018 протоколом № 3 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки ОСОБА_1 не досягла пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та ОСОБА_2 під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не мав статусу військовослужбовця. Втім, заявляючи позовні вимоги у даному позові, позивач просить суд визнати протиправними дії щодо відмови в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до цього Закону. Відповідач наголошує, що управлінням не приймалося рішення щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки остання з такого приводу і з таким проханням (заявою) не зверталася. Окрім того, відповідач зазначив, що у позивача відсутній стаж встановлений ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідно до паспорта КВ НОМЕР_1 , дата народження позивача 04.03.1965, а отже, на момент звернення до органу Пенсійного фонду, останній було лише 53 роки, з необхідних 60. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив в задоволенні позову відмовити.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

18.04.2019 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, без розгляду.

13.06.2019 ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду було скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

27.08.2019 представник позивача подав додаткові пояснення вх. 30557 із змісту яких судом було встановлено, що такі за своїм змістом містять уточнення до позовних вимог. У цих пояснення позивач уточнює позовні вимоги та викладає їх у наступній редакції:

- визнати протиправними дії щодо відмови в призначенні пенсії та скасувати рішення Самбірського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії (протокол від 28.03.2018.);

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію, як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, згідно заяви від 23 березня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Статтею 262 КАС України встановлено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання.

Перше судове засідання у цій справі відбулося 09 квітня 2019 року о 09:15год.

Відповідно до ч. 1 ст.47 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Додаткові пояснення, що за своїм змістом містять зміну позовних позивач подав 27.08.2019 (засобами електронного зв`язку 23.08.2019), що не узгоджується з вищенаведеними приписами законодавства.

З огляду на викладене, суд не бере до уваги уточнення позивних вимог позивача, викладених в додаткових пояснення, оскільки на стадії судового процесу (після першого судового засідання) позивач не має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Суд встановив, що ОСОБА_1 звернулася до Самбірського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (дата реєстрації ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області 23.03.2018).

10 квітня 2018 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, відділом з питань призначення та перерахунків пенсій № 3 ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області складено протокол № 3 від 28.03.2018 «Про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 », з підстав не досягнення позивачем пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058 - IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та ОСОБА_2 під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС не мав статусу військовослужбовця.

10 квітня 2018 року Самбірський відділ обслуговування громадян управління обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області листом № 84702.05-11 повідомив ОСОБА_1 , що протоколом № 3 від 28.03.2018 їй відмовлено в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, тому звернулася до суду з цим позовом.

При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з такого.

Приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Приписами частини першої статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «;Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Так, позивач заявляє позовну вимогу щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та скасувати рішення Самбірського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії (протокол від 28.03.2018).

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 звернулася до Самбірського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

10 квітня 2018 року відділ з питань призначення та перерахунків пенсій № 3 ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області складено протокол № 3 від 28.03.2018 «Про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 », з підстав не досягнення позивачем пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058 - IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та що ОСОБА_2 під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС не мав статусу військовослужбовця.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтями 1-2 та 3 якого визначено коло осіб, які мають право на призначення пенсії за цим Законом.

Так, згідно зі статтею 6 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» сім`ї померлих пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом мають право на пенсію в разі втрати годувальника на загальних підставах із членами сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно з частинами першою-другою статті 30 цього ж Закону право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Частиною четвертою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або якщо вони є особами з інвалідністю.

Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та на час звернення до відповідача з заявою про призначення їй пенсії мала 53 повних років. Стаж роботи складає 26 років 3 місяці п`ять днів.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: … 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Беручи до уваги, що позивач на час звернення до відповідача з заявою про призначення їй пенсії у зв`язку зі втратою годувальника мала вік 53 роки, різниця до досягнення 60 років для призначення пенсії за віком становить більше 5 років, що свідчить про не досягнення позивачем пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З огляду на вищезазначене, позивач не має права на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки не досягла пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд встановив, що ОСОБА_2 був призваний на учбові збори та брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 11.05.1986 по 26.08.1986, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06.04.1999 № 197.

07.10.1994 ОСОБА_2 видано посвідчення як ліквідатору аварії Чорнобильській АЕС 1 категорії, в подальшому 30.06.1999 - посвідчення інваліда війни 3 групи.

З 22.02.1994 ОСОБА_2 було призначено пенсію по інвалідності 3 групи захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідно до Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громаді які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи на термін до 31.03.2008. Додатково до пенсійної виплати ОСОБА_2 було встановлено додаткову пенсію як особі з інвалідністю 3 групи захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та підвищення як особі з інвалідністю внаслідок війни 3 групи відповідно до статті 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статуї ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Таким чином, з наведеного слідує, що ОСОБА_2 отримував пенсію відповідно до Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громаді які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, проте, як встановив суд, позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Суд звертає увагу, що відповідно до положень статті 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 не отримував пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тому у ОСОБА_1 , як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не виникало права на отримання відповідного виду пенсії, оскільки право позивача (дружини померлого) на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону № 2262-XII є похідним та взаємозв`язаним від імперативного права померлого (чоловіка позивача) на пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.

Що стосується покликань відповідача в оскаржуваній відмові про відсутність у ОСОБА_2 під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС статусу військовослужбовця, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.

За правилами статей 7-9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з частиною дев`ятою статті 1 цього Закону щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про Збройні Сили України", держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (підпункт 3 пункту 1 статті 3 цього Закону).

Аналізуючи вищенаведені правові норми, слід дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.

Як зазначив Верховний Суд у рішенні від 17 квітня 2018 року у справі №257/1063/17 (номер рішення в ЄДРСР 73468900) та Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 03 серпня 2017 року у справі №344/12006/16-а (номер рішення в ЄДРСР 68205366), можливість отримання пільги, передбаченої абзацом 6 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема, для дружини, якщо вона не взяла повторний шлюб, військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавець не пов`язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби.

Положення наведених норм та правовий висновок Верховного Суду дають підстави стверджувати, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають у тому числі і дружини померлих військовозобов`язаних осіб, які належать до категорії військовослужбовців, тому суд вважає, що позивач має право на призначення дострокової пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як дружина померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що помер внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

Однак, з врахуванням того, що позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за відсутності необхідного стажу встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не підлягає скасуванню.

Як слідує із позовних вимог позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", проте матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивача із заявою про призначення пенсії відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Наведені обстави свідчать про безпідставність вищезазначеної вимоги позивача, оскільки жодні протиправні дії відповідачем не вчинялися, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що не було спростовано представниками позивача в судовому засіданні та не підтверджено жодними доказами.

При цьому суд констатує той факт, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до відповідача, абзац 6 пункту 3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV був викладений в іншій редакції, яка не містила відповідних норм права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутнь підстав для задоволення позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Що стосується вимог позивача зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 23 березня 2018 року, суд зазначає наступне.

Вказана вимога стосується правовідносини, які мають відбутися в майбутньому, оскільки як було встановлено позивач не звертався до відповідача із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За змістом частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1 і 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу, публічно-правовий спір - це спір, у якому, серед іншого, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Системний аналіз зазначених норм КАС України свідчить, що останній не передбачає захисту адміністративним судом прав та інтересів громадян на майбутнє, якщо на день розгляду справи вони ще не порушені і спору з цього приводу не виникло.

З урахуванням вищевказаного, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як вдові учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, померлого у зв`язку з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, з 23 березня 2018 року не підлягають до задоволення.

Позивачем на підтвердження своєї позиції було надано до матеріалів ряд судової практики Верховного Суду, зокрема:

- постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 539/1617/17, в якій суд зазначив, «що в розумінні статті 10 Закону №796-ХІІ військовозобов`язані, призвані на військові збори для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є військовослужбовцями, а тому позивач, як вдова військовослужбовця, який помер внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, страховий стаж якої складає не менше 20 років, а вік - більше 50 років, має право на призначення дострокової пенсії за віком.Крім того суди дійшли висновку, що можливість призначення пільгової пенсії, передбачена абзацом 6 пункту 3 Розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, для дружини військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи (у разі, якщо вона не взяла повторний шлюб), не пов`язується з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби.»;
- постанова Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 636/2287/17, в якій суд зазначив, що «можливість отримання пільги, передбаченої абзацом шостим пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, зокрема, для дружини, якщо вона не взяла повторний шлюб, військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавець не пов`язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що рішення Чугуївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області від 29 травня 2017 року №5242-02/23 про відмову в призначенні пенсії позивачу, порушує її права та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволенню.»;
- постанова Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 211/121/17-а, в якій суд зазначив, що «можливість отримання пільги, передбаченої абзацом шостим пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, зокрема, для дружини, якщо вона не взяла повторний шлюб, військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавець не пов`язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що рішення Чугуївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області від 29 травня 2017 року №5242-02/23 про відмову в призначенні пенсії позивачу, порушує її права та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволенню.».

Отже, з вищенаведеного слідує, що Верховний Суд переглядав рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо:

- визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 абзацу 6 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (постанова Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 636/2287/17);
- визнання протиправним та скасування рішення Лубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 21.03.2017 року щодо відмови їй в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно Закону України від 20.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»( постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 539/1617/17);
- визнання протиправною відмови Криворізького південного об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про призначення їй пенсії достроково пенсії за віком на підставі пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Аналізуючи вищенаведені рішення Верховного Суду, суд наголошує, що не враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в цих постановах Верховного Суду, оскільки позивач не звертався до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону №796-ХІІ або Закону № 1058-IV, а просив призначити пенсію відповідно до Закону № 2262-XII.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, ЄСПЛ нагадав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведені приписи права, суд роз`яснює позивачу, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції на момент прийняття рішення у даній справі), право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов`язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

В ході розгляду справи судом встановлено, що чоловік позивача перебуваючи на військових зборах з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи набув статус військовослужбовця, отримав захворювання і таке захворювання і причина його смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; позивач є вдовою військовослужбовця, який помер внаслідок отриманого захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, повторний шлюб не брала, має достатній стаж роботи та вік для отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як дружині померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

З огляду на викладене, суд роз`яснює позивачу, що для отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як дружині померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, їй необхідно звернутися до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення відповідно виду пенсії.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини 5 статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.10.2019.

Суддя Р.М. Брильовський