Справа № 810/2634/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2634/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лиска І.Г. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Кузьменко В.В., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року на суму 20449,80 грн та стягнути з відповідача на його користь вказану винагороду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 по 31.01.2016 брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області та рішенням від 11.09.2015 №17/1/13/67 позивачу надано статус учасника бойових дій, у зв`язку з чим позивач має право на нарахування щомісячної винагороди за участь у АТО. Проте, відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в АТО за вищезазначений період, таким чином дана бездіяльність відповідача є протиправною.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, З 24.09.1993 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області.

Наказом №688 о/с від 29.09.2017 позивача, який перебував в званні полковника поліції та обіймав посаду заступника начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області, було звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу).

Наказами АТЦ при СБУ від 12.12.2014 № 97, від 17.11.2015 р. № 321, від 07.12.2015 № 341, від 12.10.2017 р. №289 дек., - позивача включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення з 14.07.2014 по 29.09.2017. Рішенням від 11.09.2015 р. № 17/1/13/67 надано статус учасника бойових дій.

З пояснень позивача слідує, що в період з 07.11.2015 по 31.01.2016, працюючи в Головному управлінні Національної поліції у Луганській області, він безпосередньо брав участь в АТО на території Луганської області, а саме: у зазначений час, займаючи посаду начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області здійснював безпосереднє керівництво досудовим розслідуванням кримінальних проваджень, повязаних з діяльністю незаконних збройних формувань, терористичною діяльністю членів незаконних збройних формувань, інших злочинів, учинених в зоні АТО на території Луганської області, здійснював виїзда та організовував роботу слідчо-оперативних груп за фактами обстрілів території Луганської області представниками незаконних збройних формувань та вчинення інших тяжких та особливо тяжких злочинів на лінії розмежування.

Відповідно до копії довідки ГУ НП у Луганській області від 31.10.2017 №А-10493, позивач дійсно в період з 14.07.2014 по 07.11.2015, та з 08.11.2015 по 30.09.2017 безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО на території Луганської області.

Відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Луганській області від 17.05.2018, позивачу було надіслано довідку про нараховану та виплачену винагороду за безпосередню участь в АТО з 07.11.2015 по 31.01.2016. Одноразова грошова допомога за участь в АТО нарахована та виплачена з моменту набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 «Про деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу поліцейських». Відповідно до даної довідки за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 позивачу не нарахована винагороду за безпосередню участь в АТО.

Згідно з листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Луганській області від 18.06.2018 позивач був звільнений зі служби 30.09.2017. 29.09.2017 проведено остаточний розрахунок з позивачем щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за 30 діб вересня 2017, а також винагорода за участь в АТО за серпень 2017, матеріальна допомога на оздоровлення та разові премії. 30.10.2017 при надходженні фінансування за відповідний місяць нарахована та виплачена винагорода за участь в АТО за вересень 2017 року та компенсація за невикористану відпустку за 6 діб. Одноразова грошова винагорода при звільнені виплачена у листопаді 2017 року.

Також, з пояснень позивача слідує, що він отримував винагороду за участь в АТО у період з 14.07.2014 по 29.09.2017, крім оскаржуваного періоду (з 07.11.2015 по 31.01.2016).

У період з 07.11.2015 по 31.01.2016 позивач у відпустці та на лікарняному не перебував, що підтверджується відповідними довідками від 15.06.2018 №2225/111/19-2018 та №11248/111/18-2018.

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо невиплати належної йому винагороди протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов до висновку про неправомірність таких дій відповідача як суб`єкта владних повноважень, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, статтею 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Колегія суддів зазначає, що поняття правоохоронних органів міститься в Законі України «Про основи національної безпеки», відповідно до якого правоохоронні органи - органи державної влади, на які Конституцією і законами України покладено здійснення правоохоронних функцій.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що, оскільки Національна поліція є правоохоронним органом, то, позивач відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року №24 мав право на винагороду, яка виплачується за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках місячного грошового забезпечення.

У зв`язку із вищезазначеним, суд вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність правого регулювання виплати винагород за участь в АТО в період з 07.11.2015-04.02.2016 року.

Стосовно доводів апелянта щодо відсутності доказів безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12.12.2014 № 97, від 17.11.2015 р. № 321, від 07.12.2015 № 341, від 12.10.2017 р. №289 дек., - позивача включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Луганської області, забезпечення її проведення.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відомості, викладені в зазначених наказах Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, чітко вказують на те, що позивач залучався та брав безпосередню участь в АТО на території Луганської області, що надає йому право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Крім того, даний факт підтверджується також довідкою ГУ Національної поліції в Луганській області № А-10493 від 31.10.2017 року про те, що в період з 14.07.2017 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 30.09.2017 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області (а.с. 25).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про відсутність будь-яких доказів щодо безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі №812/927/16.

Крім того, колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки судом першої інстанції було надано належну та обґрунтовану оцінку даній обставині та зазначено, що спір в даній адміністративній справі стосується стягнення винагороди за участь в АТО, яка є частиною заробітної плати позивача, а тому шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду не може бути застосований.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013, в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для невиплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто, прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Кузьменко В.В.

Степанюк А.Г.

Повний текст постанови виготовлено 30.09.2019.