Справа № 1.380.2019.000381
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7645/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.,

з участю секретаря Михальської М.Р.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Пасічник Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Сподарик Н.І.,

час ухвалення рішення - 28.05.2019 року, 14:52 год.,

місце ухвалення рішення - м.Львів,

дата складання повного тексту рішення - 06.06.2019 року,

в с т а н о в и в :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ 3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при почасовій оплаті праці, згідно зі ст.106 КЗпП України, компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається, а повинна оплачуватись у подвійному розмірі годинної ставки. Також зазначив, що відповідно до ст.107 КЗпП України, робота працівників, що знаходяться на почасовій формі оплати праці, у святкові і неробочі дні оплачується у розмірі подвійної годинної або денної тарифної ставки. Згідно з табелем робочого часу та графіку роботи продавців на травень 2018 року працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали у святковий день 01.05.2018 року, однак відповідно до розрахункової платіжної відомості найманих працівників ФОП ОСОБА_2 працівникам не проведено нарахування та виплату за роботу у святковий день у подвійному розмірі. Відповідач вважає, що постанову прийнято у відповідності до вимог КЗпП України, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для прийняття такої постанови, доведено та всебічно обґрунтовано їх в постанові, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, а тому вказана постанова скасуванню не підлягає. Крім того, вважає, що чинними нормативно - правовими актами передбачено одночасно адміністративну відповідальність фізичної особи (ст.41 КЗпП України) та відповідальність суб`єкта господарювання у вигляді фінансової санкції за порушення законодавства про працю (ч.2 ст.265 КЗпП України). Додатково наголошують, що на момент винесення оскаржуваної постанови позивач не був притягнутий до жодного виду відповідальності за порушення вимог законодавства про працю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі ч.2 ст.265 КЗпП і ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення. Таким чином, притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Проте колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до пп.1 п.3 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Питання щодо повноважень головних державних інспекторів Управління Держпраці у ході здійснення заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю частково визначені ратифікованими Україною Конвенціями МОП №81 1947 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі (Закон України від 08.09.2004 року №1985-ІV) та №129 1969 про інспекцію праці в сільському господарстві.

Свою позицію щодо необхідності неухильно виконувати взяті на себе міжнародні зобов`язання Україна (у доповнення до Законів України про ратифікацію) підтверджує у ст.291 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони, ст.13.5 Угоди про вільну торгівлю між Україною та Канадою.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч.1 ст.15 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Для держав-членів МОП конвенції Міжнародної організації праці є обов`язковими у разі їх ратифікації.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно із ст.8-1 КЗпП України, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Частиною 2 ст.3 КАС України визначено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, враховуючи положення ст.ст.15, 19 Закону України "Про міжнародні договори України", необхідно зазначити, що частиною національного законодавства є ст.ст.12, 16 Конвенції №81, якими передбачено, що інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

При цьому, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право:

а) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції;

б) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції;

с) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема:

І) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; II) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги.

Відповідно до ст.3 Конвенції №81, завданнями системи інспекції праці є: а) забезпечення застосування правових норм у галузі умов праці та охорони працівників під час їхньої роботи, як наприклад, норм щодо тривалості робочого дня, заробітної плати, безпеки праці, охорони здоров`я і добробуту, використання праці дітей і підлітків та з інших подібних питань, у тій мірі, в якій інспектори праці повинні забезпечувати застосування таких норм.

Статтею 18 Конвенції МОП №81 визначено, що національним законодавством передбачаються та ефективно застосовуються відповідні санкції за порушення законодавчих положень, застосування яких підлягає контролю з боку інспекторів праці, та за протидію інспекторам праці під час здійснення їхніх обов`язків.

Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа - підприємець 23.09.2002 року за №2 025504.

Наказом першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак О. від 27.11.2018 №2841/1-П зобов`язано головних державних інспекторів провести інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_2 за фактичними адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_9 .

26.11.2018 року для здійснення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_2 Головним управлінням Держпраці у Львівській області було видано направлення №2629 на здійснення інспекційного відвідування у період з 30.11.2018 року по 03.12.2018 року.

03.12.2018 року уповноваженою посадовою особою Головного управління Держпраці у Львівській області - головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів у м.Львові Лобай О . І., службове посвідчення №1469, відповідно до ст.259 КЗпП України, ч.3 ст.34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п.п.19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295, проведено інспекційне відвідування з питань додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю у ФОП ОСОБА_2 , за результатами якого складено акт №ЛВ3318/1469/НД/АВ.

Згідно з висновками вказаного акта перевірки, державним інспектором праці встановлено порушення вимог ч.3 ст.24, ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП України та постанови КМ України №413. Зокрема, в порушення вимог: ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови КМ України №413, ФОП ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування допустив до роботи на посаду продавця ОСОБА_6 , не повідомивши у встановленому порядку органи ДФС про прийом на роботу вказаного працівника; ч. 2 ст. 72, ч. 4 ст. 73, ч. ч. 1, 2 ст. 107 КЗпП, а саме робота у святкові та неробочі дні не оплачена у подвійному розмірі працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які працювали 01.05.2018 року (у день, що оголошено в Україні вихідним днем).

З метою усунення виявлених порушень інспектором винесено припис №ЛВ3318/1469/АВ/П від 03.12.2018 року, яким ФОП ОСОБА_2 зобов`язано усунути порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови КМ України №413, ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП у термін до 17.12.2018 року.

За результатами розгляду вищевказаних акта перевірки та припису відповідачем, відповідно до вимог абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, винесено постанову №ЛВ3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року про накладення штрафу у розмірі 74460,00 грн., примірник якої надіслано позивачу.

Також, стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ3318/1469/АВ/П/ПТ від 26.12.2018 року, у якому викладені ці ж факти й такий було направлено до суду для вирішення питання про притягнення ФОП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

26.02.2019 року постановою Залізничного районного суду м.Львова фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та накладено стягнення у виглядi штрафу в сумі 510,00 грн.

З оскаржуваної постанови вбачається, що за результатами проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 , встановлено, що згідно наданого до перевірки табеля робочого часу та графіку роботи продавців на травень 2018 року працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали у святковий день - 01.05.2018 року, однак ФОП ОСОБА_2 у порушення вимог ч.2 ст.72, ч.4 ст.73, ч.ч.1, 2 ст.107 КЗпП України, не здійснив оплату праці у подвійному розмірі за роботу у святкові дні, та не надав інший день для відпочинку.

Так, відповідно до ст.107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі.

Згідно ст.73 КЗпП України, 1 травня встановлено святковим днем.

Згідно з табелем робочого часу та графіку роботи продавців на травень 2018 року, працівники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали 01.05.2018 року, однак відповідно до розрахункової платіжної відомості найманих працівників ПП ОСОБА_2 зазначеним працівникам не проведено нарахування та виплату за роботу у святковий день 01.05.2018 року у подвійному розмірі.

Колегія суддів не бере до уваги виправлені табелі обліку робочого часу ФОП ОСОБА_2 , оскільки такі були подані ним вже після виявленого порушення і доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не працювали 01.05.2018 року під час проведення перевірки надано не було. При цьому позивачем не надавалося відповідачу будь-яких письмових пояснень вказаних працівників чи інших належних доказів відсутності таких на роботі 01.05.2018 року, а відхилення клопотання про допит вказаних осіб як свідків відповідачем не свідчить про правильність позиції позивача із згаданого питання.

Таким чином, позивачем вчинено порушення вимог ч.4 ст.73 КЗпП України, ч.1,2 ст.107 Закону України «Про оплату праці» за що передбачено відповідальність ч.2 ст.265 КЗпП України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції наголошує, що у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі ч.2 ст.265 КЗпП і ст.41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення. Таким чином, притягнення особи до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

При цьому суд першої інстанції покликається на рішення Верховного Суду у справі №814/2156/16 від 21.12.2018 року та №806/2143/18 від 22.04.2019 року.

Так, приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне врахувати теж висновки, викладені в рішенні Верховного Суду у справі №522/12566/18 від 06.03.2019 року.

Так, за змістом частини третьої статті 265 Кодексу законів про працю України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями.

Також слід узяти до уваги позицію Конституційного Суду України, висловлену в Рішенні № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року (у справі про відповідальність юридичних осіб; далі - Рішення).

Судом у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 КУпАП вирішено, що визначення діянь, які є, зокрема адміністративними правопорушеннями, не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Суб`єктами адміністративної відповідальності є фізичні особи. Закони, що не включені в установленому порядку до КУпАП, можуть встановлювати адміністративну відповідальність фізичних осіб. Вказану у статті 38 КУпАП строки не застосовуються у випадках притягнення юридичних осіб до відповідальності за порушення валютного чи податкового законодавства, оскільки вона визначає строки накладення адміністративних стягнень лише на громадян та посадових осіб.

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення вказано, що „у численних законодавчих актах, які встановлюють відповідальність підприємств, установ та організацій за порушення законодавства у публічних сферах, у тому числі валютного та податкового, не дається прямої вказівки на її вид чи характер правопорушень, а йдеться про „фінансові санкції", „штрафи", „заходи впливу", „заходи впливу та санкції" тощо. Більше того, при встановленні у цих законодавчих актах відповідальності громадян і посадових осіб за правопорушення у зазначених сферах прямо вказується на її адміністративний характер та порядок притягнення до відповідальності саме таких осіб згідно з нормами КУпАП. Тому твердження суб`єкта права на конституційне звернення, що Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" прямо встановлює адміністративну відповідальність юридичних осіб за порушення валютного законодавства є непереконливим" (абзац п`ятий).

Також у пункті 4 мотивувальної частини Рішення дано аналіз генезису інституту адміністративної відповідальності. „Певний період у правовій науці та законодавстві суб`єктами адміністративного проступку визнавалися як фізичні, так і юридичні особи. Проте в умовах панування державної форми власності накладення штрафів на юридичних осіб втрачали будь-який сенс, тому правова доктрина схилялась до недоцільності визнання підприємств, установ та організацій суб`єктами адміністративної відповідальності, що знайшло нормативне закріплення в Указі Президії Верховної Ради Союзу РСР від 21 червня 1961 року „Про подальше обмеження застосування штрафів, що накладаються в адміністративному порядку" та аналогічному Указі Президії Верховної Ради Української РСР від 15 грудня 1961 року. Цими нормативно-правовими актами скасовано накладення адміністративних штрафів на підприємства, установи та організації. Саме цю концепцію було реалізовано у прийнятому 7 грудня 1984 року Кодексі Української РСР про адміністративні правопорушення, за яким суб`єктом адміністративної відповідальності є лише фізична особа (статті 9, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 27, 30, 31, 32 Загальної частини та Особлива частина Кодексу). Ця позиція законодавця залишилась незмінною, свідченням чого є численні доповнення, які вносились до КУпАП протягом усього часу його дії, в тому числі і Законом України "Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення" від 5 квітня 2001 року, метою прийняття якого було приведення Кодексу у відповідність з Конституцією і законами України. Законами про внесення змін до Загальної та Особливої частин Кодексу, якими, зокрема, встановлювались нові склади адміністративних правопорушень та адміністративні стягнення за них, суб`єктом відповідальності за ці правопорушення визнавались лише фізичні особи.

Тому припис частини третьої статті 2 КУпАП, згідно з яким „положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законодавством, ще не включеним до Кодексу", стосується лише законів, що встановлюють адміністративну відповідальність фізичних осіб" (пункт 4 мотивувальної частини).

Тобто, вказаним Рішенням фактично встановлюється, що відповідальність юридичних осіб, визначена іншими, ніж КУпАП, законами України, не є адміністративною; це самостійний вид відповідальності, хоча предметом їх регулювання є відносини не цивільно-правового, а публічно-правового характеру, і передбачена ними відповідальність також є публічно-правовою.

Водночас зазначені висновки Конституційного Суду України слід брати до уваги із урахуванням змін з 2001 року чинного законодавства, зокрема й КУпАП. Так, на момент прийняття зазначеного рішення нормами КУпАП не передбачалась відповідальність юридичних осіб: відповідно до статті 27 КУпАП, чинного на той момент, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення. Натомість згідно з положеннями цієї ж статті чинного КУпАП штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення (зміни внесені Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VIII у зв`язку із регулюванням відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, адміністративну відповідальність несе не правопорушник, а відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб)

І хоча наведене може розцінюватись як крок до зміни підходів до розуміння законодавцем правової природи адміністративної відповідальності, наявність у частині третій статті 265 Кодексу законів про працю України прямої вказівки на те, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями, ототожнення таких штрафів із адміністративною відповідальністю є неправильним.

До того ж, за змістом частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України суб`єктами відповідальності за цією статтею є виключно юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю. Натомість суб`єктами адміністративної відповідальності за нормами КУпАП можуть бути осудні фізичні особи, що досягли 16 років, службові і посадові особи; батьки (за протиправні дії неповнолітніх, якщо вони вчинили адміністративний проступок у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років); і в окремих випадках - юридичні особи.

Отже, накладення на юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, санкцій відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України не охоплюється поняттям «притягнення до адміністративної відповідальності».

Крім того, колегія суддів зазначає, що навіть не враховуючи правову позицію, викладену в рішенні Верховного Суду у справі №522/12566/18 від 06.03.2019 року, до спірних правовідносин, неможливо в повній мірі застосувати правові висновки, що викладені в рішення Верховного Суду у справі №814/2156/16 від 21.12.2018 року та №806/2143/18 від 22.04.2019 року щодо того, що у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України і частини третьої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору) і притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови №ЛВ3318/1469/НД/АВ/ФС від 27.12.2018 року про накладення штрафу у розмірі 74460 грн., позивач не був притягнутий до жодного виду відповідальності за порушення вимог законодавства про працю, оскільки постанова Залізничного районного суду м.Львова була винесена лише 25.02.2019 року.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити.

Рішення, Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі № 1.380.2019.000381 - скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2019 року.