Справа № 320/4023/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4023/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС ГТУ юстиції в Київській області Картошкіної Марини Михайлівни, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльності старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС ГТУ юстиції в Київській області Картошкіної Марини Михайлівни та зобов`язати Картошкіну Марину Михайлівну вчинити виконавчі дії шляхом звернення стягнення на кошти та шляхом накладення арешту на примусовій реалізації майна боржника ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження №42599747;

- зобов`язати Вишгородський районний відділ ДВС ГТУ юстиції в Київській області відновити виконавче провадження №13972887 та вчинити виконавчі дії щодо стягнення заборгованості по аліментам за період з 12.07.2007 по 27.06.2012 шляхом звернення стягнення на кошти та шляхом накладення арешту на примусовій реалізації майна боржника ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження №42599747.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погоджуючись з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, апелянт вказує, що досліджуючи питання предметної підсудності слід керуватися загальними правилами підсудності адміністративному суду спорів з органами виконавчої служби та застосовувати ч.1 ст.287 КАС України. Апелянт зазначає, що у даному провадженні позов пред`явлено не лише до державного виконавця, а й до органу державної виконавчої служби, тобто спір має ознаки публічно-правового спору і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, предметом судового розгляду в даному випадку є не лише невиконання судового рішення по існуючому виконавчому провадженню, а і зобов`язання органу ДВС поновити закінчене виконавче провадження. Також, апелянт вважає, що можливість оскарження дій та бездіяльності посадових осіб ДВС в спеціальному порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не звужує дію процесуальних норм КАС України та не позбавляє позивача права на оскарження бездіяльності посадових осіб ДВС в порядку адміністративного судочинства.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції вказав, що даний позов, згідно положень статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" підсудний тому суду, який видав виконавчий лист у справі №2-1361/2007, оскільки основоположним при оскарженні рішень, дій або бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, законодавець визначив звернення особи саме до того суду, який видав відповідний виконавчий документ. При цьому, позивач оскаржує дії державного виконавця в межах виконавчого провадження на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №42599747 від 21.03.2014, про стягнення коштів у рамках виконавчого листа №2/577/188/14ц, виданого Конотопським міськрайонним судом Сумської області.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.

Статтею 287 КАС України встановлені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Так, частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 3 вказаної статті КАС України визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Відповідно до ч. 5 ст. 287 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

На час відкриття виконавчих проваджень №13972887 та №42599747 чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження», статтею 1 якого визначалося, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На час звернення із даним позовом набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі- Закон № 1404-VIII) .

Відповідно до пунктів 6, 7 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, наведені норми закріплюють загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення.

Відповідно до частини 1 ст.447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач як стягувач оскаржує дії державного виконавця в межах виконавчого провадження на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №42599747 від 21.03.2014, про стягнення коштів у рамках виконавчого листа №2/577/188/14ц, виданого Конотопським міськрайонним судом Сумської області.

Окрім того, позивач просить зобов`язати Вишгородський районний відділ ДВС ГТУ юстиції в Київській області відновити виконавче провадження №13972887 з виконання виконавчого листа № 2-1361/2007 від 12.07.2007, яке було закінчено у зв`язку з поверненням виконавчого документу без виконання на вимогу суду відповідно до п.9 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на її думку, такої підстави для закінчення виконавчого провадження як відкликання виконавчого листа законом не визначено, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.

Предметом спору у справах № 2-1361/2007 та №2/577/188/14ц є стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини. Рішення в даних справах ухвалено в порядку цивільного судочинства.

Отже, позивач, яка є стороною виконавчого провадження, звернулась до суду з позовом щодо бездіяльності посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК України.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад колегія суддів вважає про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів та необхідність його вирішення в порядку цивільного судочинства.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Щодо посилань апелянта на правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо правил предметної юрисдикції в разі оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення, висловлені у справах № 805/3267/16, № 813/4424/16, № 824/297/18, то колегія суддів зауважує, що такі позиції були висловлені за інших фактичних обставин відмінних від обставин даної справи, зокрема щодо порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення у кримінальному провадженні; оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору; оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Також, апелянт стверджує, що нею вичерпано всі засоби судового захисту, у зв`язку з цим змушена звернутися за захистом свої прав в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає, що намагання позивача вирішити даний спір в порядку КАС України є помилковим.

Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

Коллегія суддів зауважує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

У свою чергу, розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для відмови у відкриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС ГТУ юстиції в Київській області Картошкіної Марини Михайлівни, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльність.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови підписано 02.10.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О.Аліменко,

Н.В.Безименна