Справа № 260/512/19
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2019 року м. Ужгород№ 260/512/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_8.,

представник відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд. 14, м. Київ, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 20 вересня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення в повному обсязі складено 30 вересня 2019 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), яким просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 356-к від 13 березня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; 2) поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 16 березня 2019 року; 3) стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2019 року по день ухвалення рішення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою суду від 11 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, витребувано від відповідача копію штатного розпису Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області на 2019 рік, а також наступні відомості: прізвища та дати народження працівників, які займали посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області станом на 13 грудня 2018 року та станом на 13.03.2019 року, із зазначенням, хто з них є працюючим пенсіонером; кількість днів прогулів, кількість днів перебування на тривалих лікарняних та кількість днів перебування у відпустці за власний рахунок без збереження заробітної плати у 2018 році - по кожному працівнику відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області окремо; кількість наданих окремо кожним працівником відділу адміністративних послуг Управління (виданих дозволів на міжнародні автомобільні перевезення) та кількість оформлених транспортних засобів у 2018 році; наявність у кожного працівника відділу неповнолітніх дітей, інших непрацездатних осіб на утриманні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13 грудня 2018 року позивачу було вручено підписане головою Укртрансбезпеки попередження про наступне звільнення згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Попередження мотивоване тим, що внаслідок створення Державної служби морського та річкового транспорту України та передачі новоутвореній службі функцій Укртрансбезпеки у сфері безпеки на морському та річковому транспорті, зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб, зокрема, наказом Уктрансбезпеки № 805 від 05 жовтня 2018 року «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік» виключено одну одиницю посади старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області. Отримавши вказане повідомлення, позивач того ж дня письмово звернувся до голови Утрансбезпеки з проханням врахувати, як батька двох неповнолітніх дітей, переважне право на залишенні на роботі, тим більше, на думку позивача, що така можливість була, адже зі штатного розпису виключено одну одиницю старшого державного інспектора, а залишено - три одинці, щонайменше одну з яких займає особа, яка на відміну від позивача, не має переважного права на залишенні на роботі. Також, 11 лютого 2019 року позивачем було подано первинній профспілковій організації працівників Укртрансбезпеки письмові заперечення на подання про надання згоди на розірвання трудового договору. Крім цього, адвокат, який представляє інтереси позивача, прийняв участь у засіданні профкому в м. Києві, де із наданням підтверджуючих документів повідомив комісії, що серед 4 працівників відділу, де позивач на той момент працював, й надалі працювати на одній із трьох передбачених новим штатних розписом посаді старшого державного інспектора залишається, до прикладу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - працюючий пенсіонер, який, окрім заробітної плати, має й інше джерело для існування - пенсію, та на утриманні якого не перебувають інші особи, які в силу свого віку та/чи здоров`я не в змозі забезпечувати себе самостійно. Однак вказане профкомом Укртрансбезпеки не було взято до уваги та наказом Укртрансбезпеки № 279-к від 26 лютого 2019 року позивача було звільнено з займаної посади 28 лютого 2019 року на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. З огляду на те, що позивач з 12 лютого по 11 березня 2019 року перебував на лікарняному, наказом Укртрансбезпеки № 351-к від 12 березня 2019 року скасовано наказ № 279- к про звільнення позивача, а наступного дня наказом № 356-к від 13 березня 2019 року позивача звільнено з займаної посади 15 березня 2019 року, підстава - п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає дії відповідача, який вирішуючи питання про звільнення одного працівника з відділу позивача, не врахувавши вимоги ст. 42 КЗпП України, зокрема, продуктивності праці позивача та переважного права на залишенні на роботі, незаконними та такими, що порушують його трудові права.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав попередження за підписом голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М .В. відповідно до якого, його повідомили про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням. Одночасно, у вищезазначеному попередженні, відповідач обґрунтував причини скорочення чисельності штату працівників. Також в попередженні було вказано, що відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2018р. № 805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік» виключено посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 26.02.2019р. № 279-к старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З огляду на те, що з 12.02.2019р. по 11.03.2019р. позивач перебував на лікарняному, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2019р. № 351-к скасовано наказ від 26.02.2019р. № 279-к і наступного дня, 13.03.2019р., наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 13.03.2019р. № 356-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 було звільнено з посади з 15.03.2019 року. 13 грудня 2018 року позивач звернувся з проханням до голови Державної служби України з безпеки на транспорті, врахувати його переважне право на залишенні на роботі та відповідно до повноважень та компетенції, здійснити заходи реагування з метою недопущення порушень законодавчо закріпленої процедури щодо звільнення позивача. У своїй відповіді ОСОБА_1 , 11 січня 2019 року, відповідач обґрунтував свою правову позицію та надав правову оцінку викладеним у листі вимогам позивача. Звертає увагу, що внаслідок змін у штатному розписі, відповідач, дотримуючись норм трудового законодавства зобов`язаний був запропонувати всім працівникам, посади яких підпали під скорочення іншу роботу на тому ж самому підприємстві, установі, організації, а при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, а також з`ясувати в яких працівників є переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, згідно критеріїв визначених у статті 42 КЗпП України. Також відповідач зазначає, що в особовій справі ОСОБА_1 міститься інформація лише про одну дитину ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно другої дитини позивача - ОСОБА_6, належним чином завіреного документа немає, тобто, вважає твердження позивача, стосовно переважного права на залишенні на роботі у зв`язку з наявністю двох неповнолітніх дітей на утриманні не підтвердженим. Таким чином зазначає, що відповідач, здійснивши детальний аналіз професійно - трудової діяльності ОСОБА_1 , щодо відповідності критеріям визначених ст. 42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач не відноситься до тих осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в порівнянні з іншими особами, посади яких підпали під скорочення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 205 КАС України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, враховуючи норми КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з січня 2003 року безперервно працював у системі ДП «Служба міжнародних автомобільних перевезень», а з 18 вересня 2012 року був призначений на посаду старшого державного інспектора з безпеки на наземному транспорті відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Управління Укртрансінспекції у Закарпатській області.

Після створення Державної служби України з безпеки на транспорті наказом № 285-к від 22 грудня 2015 року за переведенням позивач був призначений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, а наказом № 2421-к від 22 серпня 2016 року - переведений на посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг даного Управління.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 356-к від 13 березня 2019 року позивача звільнено з займаної посади 15 березня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2018 р. відповідачем письмово попереджено позивача про наступне звільнення його із займаної посади.

Зокрема, в попередженні зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 р. № 1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2018 р. № 805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік», виключено посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.

З огляду на наведене, відповідач попередив позивача про те, що відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням, його буде звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також позивачу надано право: звільнитись з роботи за власним бажанням, за угодою сторін або звільнитись за переведенням до іншого підприємства, установи, організації.

Вказане попередження підписано Головою Державної служби України з безпеки на транспорті М . Ноняк . Позивач із зазначеним попередженням ознайомлений та один примірник отримав, про що свідчить його підпис від 13.12.2018 року.

13 грудня 2018 року позивач письмово звернувся до голови Утрансбезпеки з проханням врахувати його, як батька двох неповнолітніх дітей, переважне право на залишенні на роботі, зазначивши при цьому, що така можливість була, оскільки зі штатного розпису виключено одну одиницю старшого державного інспектора, а залишено - три одинці, щонайменше одну з яких займає особа, яка на відміну від позивача, не має переважного права залишення на роботі.

11 лютого 2019 року позивачем було подано первинній профспілковій організації працівників Укртрансбезпеки письмові заперечення на подання про надання згоди на розірвання трудового договору. У вказаних запереченнях позивач вказав, що останній є працівником, який має переважне право на залишення на роботі, оскільки у нього на вихованні та утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, 2001 та 2006 років народження.

Також зазначив, що серед 4 працівників відділу, де позивач на той момент працював, й надалі працювати на одній із трьох передбачених новим штатних розписом посаді старшого державного інспектора залишається, до прикладу ОСОБА_2 , працюючий пенсіонер, який, окрім заробітної плати, має й інше джерело для існування - пенсію, та на утриманні якого не перебувають інші особи.

Вказані обставини були повідомлені адвокатом позивача на засіданні профкому Укртрансбезпеки, однак, такі не були взяті до уваги.

Таким чином, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 279-к від 26 лютого 2019 року позивача було звільнено з займаної посади 28 лютого 2019 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а з огляду на те, що позивач з 12 лютого по 11 березня 2019 року перебував на лікарняному наказом № 351-к від 12 березня 2019 року скасовано наказ № 279- к про звільнення позивача та наступного дня наказом № 356-к від 13 березня 2019 року позивача звільнено з займаної посади 15 березня 2019 року.

Відповідно до п. 1 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 13.03.2019 р. № 356-к «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити позивача, старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, з займаної посади 15.03.2019р., у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП України. Підстава: попередження від 13.12.2018р., лист Первинної профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 13.02.2019 р. № 12.

Не погоджуючись із зазначеним наказом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

До публічної служби у встановлених випадках відноситься державна служба. Так, за змістом ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Віднесення служби до державної, тобто публічної, можливе, якщо це: професійна діяльність осіб, які її обіймають, здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань та функцій держави, оплачується з державних коштів.

Суд зазначає, що служба позивача на посаді старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області відноситься до публічної служби, відтак спірні правовідносини сторін підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Згідно ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, норми Закону № 889-VIII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв`язку з цим, суд виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Оскільки норми спеціального закону (Закон № 889-VIII) не регулюють питання вивільнення державних службовців, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (статті 45).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (п. 2 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Положеннями ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Згідно абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що відповідно до штатного розпису на 2018 р. Державної служби України з безпеки на транспорті, введеного в дію наказом Укртрансбезпеки від 19.02.2018 року № 162, гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області становила всього 22 штатні посади, зокрема у відділі надання адміністративних послуг було передбачено 3 посади головного спеціаліста і 4 посади старшого державного інспектора.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 р. № 1095 «Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України» створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

У зв`язку із новою структурою, погодженою Міністерством інфраструктури України та штатним розписом Державної служби України з безпеки на транспорті, погодженим Міністерством фінансів України, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 05.10.2018 р. № 805 введено в дію з 05.10.2018 р., гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області вже становила 18 штатних посад, зокрема у відділі надання адміністративних послуг було передбачено лише 2 посади головного спеціаліста і 3 посади старшого державного інспектора.

Дослідженням структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2018 р. № 805 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік» судом встановлено, що відповідачем із структури та штатного розпису виключено 1 посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2018 р. позивача під розпис було попереджено за два місяці про наступне звільнення. При цьому, як зазначено у попередженні, виключено посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області.

Між тим, як підтверджується матеріалами справи, при попередженні позивача про наступне звільнення та в подальшому, до прийняття оскаржуваного наказу, жодна посада позивачу не пропонувалась.

Суд звертає увагу, що позивач повідомляв профспілкову організацію у своєму запереченні від 11.02.2019 р. при розгляді подання про його звільнення, однак даний факт залишений поза увагою вказаним органом та відповідачем.

Судом встановлено, що позивачу не була запропонована жодна посада чи інша вакантна посада ані в Управлінні Укртрансбпезки в Закарпатській області, ані в іншому територіальному управлінні Укртрансбезпеки, попри бажання позивача залишитись працювати в Укртрансбезпеці.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є, в т.ч. відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Суд звертає увагу, що позивач висловив бажання залишитися працювати на займаній ним на той час посаді, йому не пропонувалася будь-яка посада, в тому числі шляхом переведення в іншу місцевість, або із зміною істотних умов праці.

Крім того судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у позивача на утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачем також не було враховано обставини, щодо умов продуктивності праці, кваліфікації та досвіду трудової діяльності позивача серед інших працівників відділу надання адміністративних послуг, оскільки відповідно до службової записки підписаною в.о. директора департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті, ОСОБА_1 у порівнянні з іншими 5 працівниками видав більшу кількість дозволів на міжнародні автомобільні перевезення у 2018 році. Так само позивачем було у більшій кількості оформлено транспортних засобів у 2018 році.

Посилання відповідача у відзиві на те, що при вивільненні здійснювався нібито детальний аналіз професійної - трудової діяльності щодо відповідності усіх працівників та, зокрема, ОСОБА_1 , критеріям, зазначеним у ст.42 КЗпП України (кваліфікація досвід трудової діяльності, сімейний стан), не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Отже, доводи відповідача про належне з`ясування таких обставин, вивчення наявності у позивача переважного права на залишення на роботі при вивільненні - судом не приймаються.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що під час звільнення позивача з посади старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідачем у порушення ст. 42, ч.2 ст. 49-2 КЗпП України ним з`ясовувалося, чи мав ОСОБА_1 переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, не перевірялася кваліфікація, досвід трудової діяльності, сімейний стан позивача, та інше.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність оскаржуваного наказу прийнятого відносно позивача.

Зважаючи на наведені вище норми права та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, тому оскаржуваний наказ про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Згідно із п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи висновок суду про протиправність та скасування оскаржуваного наказу, а також беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 235 КЗпП України, суд вважає, що позивача необхідно поновити на посаді старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 16 березня 2019 року, допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивача із займаної посади, відтак, період часу з 16.03.2019 р. по 20.09.2019 р. є періодом вимушеного прогулу позивача, а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного законодавства України, підлягає відшкодуванню, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 видно, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки № 977 виданої відповідачем, заробітна плата позивача становить за 2018 - 2019 р.р. 44 188,48 грн, в т.ч. за вересень 2018 р. - 4 471,00 грн, за жовтень 2018 р. - 4 471,00 грн., за листопад 2018р. - 8 667,64 грн., за грудень 2018 р. - 5 865,90 грн., за січень 2019 р. - 4 409,31 грн., за лютий 2019 р. - 2 214,85 грн., за березень 2019 р. - 14 088,78 грн.

Відповідно до вказаної довідки, середньоденний заробіток позивача становить 250,61 грн, який визначений виходячи з виплат за останні повні відпрацьовані 2 календарних місяця роботи, що передували його звільненню та діленням цієї суми на число відпрацьованих робочих днів за цей період (5865,90 грн. (нарахована зарплата за грудень 2018 р.) + 4409,31 грн. (нарахована зарплата за січень 2019 р.) / 41 робочих дні.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.03.2019 р. по 20.09.2019 р. у сумі 32 328,69 грн. (129 робочих днів Х 250,61 грн.).

Враховуючи норми законодавства, наведені вище, рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Суд звертає увагу, що при розрахунку середнього заробітку позивача, лютий місяць 2019 року не враховувався, оскільки позивачем у вказаному місяці не було відпрацьовано повних робочих днів, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними листками непрацездатності.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд. 14, м. Київ, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 356-к від 13 березня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області з 16 березня 2019 року.

4. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (просп. Перемоги, буд. 14, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середню зарплату за час вимушеного прогулу в розмірі 32 328,69 грн. (тридцять дві тисячі триста двадцять вісім грн. 69 коп.) з відрахуванням податків та зборів.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на займаній на час звільнення посаді старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 5 137,59 грн. (п`ять тисяч сто тридцять сім грн. 59 коп.) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Д.В. Іванчулинець