Справа № 140/2371/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2019 року

Київ

справа №140/2371/16-а

адміністративне провадження №К/9901/16755/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 140/2371/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області

про визнання дій протиправними

за касаційною скаргою Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області

на постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року (у складі головуючого судді Алєксєєнко В.М.) та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року (у складі колегії: головуючого судді Драчук Т.О., суддів Загороднюка А.Г. Полотнянка Ю.П.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

16 жовтня 2016 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області, в якому просила зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком відповідно до вимог пункту «д» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зменшенням пенсійного віку на 5 років з дня первісного звернення, а саме з 29 січня 2015 року та стягнути судові витрати на користь позивача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Немирівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково: в задоволенні клопотання Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області про визнання дій УПФ України у Немирівському районі Вінницької області протиправними щодо непризначення пільгової пенсії без розгляду відмовлено; зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пільгову пенсію за віком відповідно до вимог пункту «д» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зменшенням пенсійного віку на 5 років з 26 квітня 2015 року.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області задоволено частково. Постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року скасовано. Винесено нову постанову, якою задоволено позов вийшовши за межі позовних вимог. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 №626 від 13 жовтня 2016 року. Зобов`язано Тульчинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком відповідно до вимог пункту "д" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із зменшенням пенсійного віку на 5 років з 25 липня 2016 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що загальний стаж роботи ОСОБА_1 становить більше 23 років, з яких понад 20 року пільгового стажу доярки, що є підставою для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а тому відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з врахуванням статті 124 Конституції України, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на призначення пільгової пенсії за віком відповідно до вимог пункту «д» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року підтверджено трудовий стаж позивача та встановлено факт виконання норм обслуговування тварин на посаді доярки ОСОБА_1 з жовтня 1984 року по травень 1989 року, з квітня 1991 року по жовтень 2006 року, з лютого 2007 року по листопад 2010 року.

Однак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази або відомості щодо подання позивачем заяви про призначення пільгової пенсії 29 січня 2015 року, колегія суддів дійшла висновку, що призначити та виплачувати ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком відповідно до вимог пункту "д" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із зменшенням пенсійного віку на 5 років необхідно з 25 липня 2016 року, тобто з дня звернення з відповідною заявою до управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 06 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі №140/2371/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 27 вересня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу №140/2371/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 30 вересня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 29 січня 2015 року, після досягнення 55 років, позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області з проханням щодо вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах, враховуючи період роботи на посаді доярки в Херсонській області та в Немирівському районі в селах Обідне та Кірово.

Згідно відповіді №0-16 від 22 березня 2016 року управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області відмовило позивачу у призначенні пільгової пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

Однак, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів звернення позивача та послідуючої відмови управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області.

08 квітня 2016 року позивач звернулась до Немирівського районного суду Вінницької області в порядку окремого провадження про встановлення факту виконання встановлених норм обслуговування тварин ОСОБА_1 в період з жовтня 1984 року по травень 1989 року, з квітня 1991 року по жовтень 2006 року, з лютого 2007 року по листопад 2010 року у різних сільськогосподарських підприємствах.

Відповідно до рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року, яке набрало законної сили 03 червня 2016 року заяву позивача задоволено та встановлено факт виконання встановлених норм обслуговування тварин ОСОБА_1 , на посаді доярки (оператора машинного доїння) в період часу: з жовтня місяця 1984 року по травень місяць 1989 року у відділенні № 1 радгоспу ім. Ілліча Чаплинського району Херсонської області; з квітня місяця 1991 року по жовтень місяць 2006 року у сільськогосподарському підприємстві с. Обідне Немирівського району Вінницької області колгосп «Комунар», КСП «Прогрес», СТОВ «Прогрес»; з лютого місяця 2007 року по листопад місяць 2010 року у сільськогосподарському підприємстві с. Кірово Немирівського району Вінницької області ТОВ «Агро-Астра».

25 липня 2016 року позивач повторно звернулась до управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до пункту «д» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, ОСОБА_1 додано до переліку документів рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року.

Відповідно до протоколу №626 від 13 жовтня 2016 року управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу доярки.

Не погоджуючись з відмовою управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області у призначенні пільгової пенсії позивач звернулась з адміністративним позовом до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права частково задоволено позовні вимоги. Крім того відповідач зазначає, що не погоджується із тим, що позивач має право на призначення пільгової пенсії за віком відповідно до вимог пункту «д» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 25 липня 2016 року. Свою позицію відповідач мотивує це тим, що позиція Вінницького апеляційного адміністративного суду стосовно того, що в матеріалах справи міститься рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року про встановлення фату, що має юридичне значення, яким встановлено ОСОБА_1 факт виконання норми обслуговування тварин, є помилковою, і оскільки дане рішення було винесено без участі заінтересованої особи, якою в даному випадку мало бути Управління Пенсійного фонду України у Немирівському районі Вінницької області.

07 липня 2017 року до суду надійшли заперечення позивача на касаційну скаргу відповідача, в яких відповідач зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року відповідає, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» у відповідності до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до пункту «д» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи жінки, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 50 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років за умови виконання встановлених норм обслуговування. Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, виходячи з правового аналізу пункту "д" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" можна зробити висновок, що обов`язковою умовою при призначенні пільгової пенсії є виконання особою встановлених норм обслуговування.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року, яке набрало законної сили 03 червня 2016 року встановлено факт виконання встановлених норм обслуговування тварин ОСОБА_1 , на посаді доярки (оператора машинного доїння) в період часу:

- з жовтня місяця 1984 року по травень місяць 1989 року у відділенні № 1 радгоспу ім. Ілліча Чаплинського району Херсонської області;

- з квітня місяця 1991 року по жовтень місяць 2006 року у сільськогосподарському підприємстві с. Обідне Немирівського району Вінницької області колгосп «Комунар», КСП «Прогрес», СТОВ «Прогрес»;

- з лютого місяця 2007 року по листопад місяць 2010 року у сільськогосподарському підприємстві с. Кірово Немирівського району Вінницької області ТОВ «Агро-Астра».

Зазначені обставини були встановлені Немирівським районним судом Вінницької області в судовому засіданні на підставі свідчень ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 має право на призначення пільгової пенсії за віком відповідно до вимог пункту «д» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року у справі № 140/851/16-ц підтверджено трудовий стаж позивача та встановлено факт виконання норм обслуговування тварин на посаді доярки ОСОБА_1 з жовтня 1984 року по травень 1989 року, з квітня 1991 року по жовтень 2006 року, з лютого 2007 року по листопад 2010 року.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення апеляційного суду, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, якою скасовано постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко