Справа № 640/7964/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7964/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кузьменко А.І. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича треті особи: Державне підприємство "СЕТАМ", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мілоцького Олега Леонідовича, в якому просив суд визнати незаконними дії Приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Мілоцького Олега Леонідовича щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку згідно укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анахіною В.М. за реєстровим №1476, яке проводиться в рахунок задоволення вимог стягувача ОСОБА_3 , що не є заставодержателем і в рамках виконавчого провадження №57401979 без участі іпотекодержателя ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. На думку представника позивача, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє, а іпотекодержатель правом передбаченим статтею 38 Закону України "Про іпотеку" не скористався, а відтак проведення торгів з огляду на чинне законодавство є неможливим. Перешкодою для задоволення вимог ОСОБА_1 за рахунок предмета іпотеки є те, що приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мілоцький О.Л. 10 жовтня 2018 року наклав арешт на нього. Додатково представник позивача стверджував, що відповідачем порушено вимоги частини 3 частини 1 статті 51 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не отримана згода заставодержателя.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 22 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, умовами якого передбачено, що позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальникові строком до 22 червня 2010 року грошові кошти в розмірі 1 495 805,00 грн, що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130 070,00 євро. Договір є безвідсотковим.

Крім того, 22 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., пунктом 1.1 якого визначено, що цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло в іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №1471 на суму 1 495 805,00 грн, що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 130 070,00 євро, з обумовленим в Основному договору строком повернення боргу до 22 червня 2010 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки, у забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Житлова площа квартири складає - 127,40 кв.м ., загальна площа складає - 199,30 кв.м.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що зобов`язання, забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі, якщо іпотекодавцем фактично повернута позика, сплачена можлива неустойка та витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за Основним договором. У разі порушення основного зобов`язання або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимог про виконання порушеного зобов`язання в не менше ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України "Про іпотеку", у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця (пункти 5.2, 5.3 договору іпотеки).

Також 22 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, пунктом 1 якого визначено, що за цим договором сторони домовилися, що іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за Основним договором, має право продати від свого імені в порядку, передбаченому діючим законодавством: квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, 21 червня 2010 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 22 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №1474, яким змінено строк повернення боргу до 22 грудня 2010 року.

08 листопада 2018 року ОСОБА_1 приватний виконавець виконавчого округу місто Київ Мілоцький Олег Леонідович надіслав лист-повідомлення №1172, з якого вбачається, що на виконанні у приватного виконавця знаходиться виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичної особи заборгованості. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру Іпотек вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстрований об`єкт нерухомого майна, а саме: квартира загальною площею 199,30 кв.м., реєстраційний номер майна: 32072870, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці у ОСОБА_1 за основним зобов`язанням в розмірі 130 070,00 євро, строк виконання якого до 22 грудня 2010 року, відповідно до іпотечного договору №1474 від 22 грудня 2009 року та договору позики №1471 від 22 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. У зв`язку із наведеним, приватний виконавець просив позивача надати письмову згоду на реалізацію нерухомого майна, а саме - квартири загальною площею 199,30 кв.м., реєстраційний номер майна: 32072870, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково просив надати інформацію стосовно виконання та/або невиконання зобов`язань, покладених на боржника відповідно до іпотечного договору №1474 від 22 грудня 2009 року та договору позики №1471 від 22 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. Також, у разі виконання зобов`язання останнім повідомити приватного виконавця Мілоцького О.Л. про залишок розміру основного зобов`язання.

30 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із заявою щодо скасування арешту, накладеного на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 199,30 кв.м., реєстраційний номер майна: 32072870, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для задоволення своїх вимог у спосіб, передбачений статтею 36 Закону України "Про іпотеку".

За результатами розгляду заяви позивача, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Мілоцький Олег Леонідович листом №1500 від 17 грудня 2018 року повідомив, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. Окрім цього, відповідно до листа від 29 листопада 2018 року №б/н вбачається, що у позивача наявне рішення Дарницького районного суду міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики. Тобто, у позивача є можливість пред`явити виконавчий документ до відділу державної виконавчої служби та/або приватного виконавця для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки відповідно до Закону України "Про іпотеку" та по процедурі примусового виконання рішення згідно Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку, протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, дійшов висновку до висновку про необґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Як свідчать матеріали справи, квартира АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці у ОСОБА_1 за основним зобов`язанням в розмірі 130 070 тисяч євро.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за вказаними договірними відносинами стягнено суму коштів у розмірі 3 006 890 (три мільйони шість тисяч вісімсот дев`яносто) гривень. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2017 року касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2016 року відхиллено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2016 року, в незмінній його частині, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2016 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2018 року у справі № 753/21020/14 (провадження № 61-6990 зп 18) заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.09.2017 року повернуто особі, що її подала.

З ухвалених рішень випливає, що ОСОБА_2 частково повернув ОСОБА_1 борг у розмірі 48 969 тис, євро. залишок боргу за договором позики, що забезпечена іпотекою склала сума коштів у розмірі 3 006 890 (три мільйони шість тисяч вісімсот дев`яносто) гривень.

Також, 04 жовтня 2013 року Дарницьким районним судом міста Києва у справі № 753/9736/13 - ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі та стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 2 062 623 (два мільйони шістдесят дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 94 копійки. Оскільки боржник ОСОБА_2 рішення суду не виконував, ОСОБА_3 звернувся до приватного виконавця Мілоцького О.Л. із заявою про відкриття виконавчого провадження шодо примусового виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Пунктом 6 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 6 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Положеннями статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника..

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження.

Отже, заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження, звернення стягнення на заставлене майно

Водночас, згідно із частинами 1, 3, 5, 6 статті 51 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 45 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставо держателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу положеннями Закону України "Про виконавче провадження" вбачається можливість звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Факт накладення арешту на рухоме та нерухоме майно не може порушувати переважне право заставодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває в заставі.

У випадку, якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, лише після задоволення його вимог залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Надані суду матеріали справи свідчать про те, що на виконані у відповідача перебуває виконавче провадження № 57401979 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 2 062 623 (два мільйони шістдесят дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 94 копійки, а за рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 753/21020/14-ц від 20.12.2016 року (яке забезпечене іпотекою) до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума коштів у розмірі 3 006 890 (три мільйони шість тисяч вісімсот дев`яносто) гривень.

Квартира АДРЕСА_1 оцінена на суму коштів у розмірі 6 381 387 (шість мільйонів триста вісімдесят одна тисяча триста вісімдесят сім) гривень отже, вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателя.

В матеріалах справи відсутні будь - які інші докази, які підтверджують зворотне.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 02.10.2019.