Справа № 120/930/19-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/930/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Демитор Н.В.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

26 вересня 2019 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Матохнюка Д.Б. Боровицького О. А. ,

за участю: секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства екології та природних ресурсів України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерство екології та природних ресурсів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 17-0 від 21.01.2019 року виконуючого обов`язки державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України Гаврилюк О.С. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України з 22.01.2019 року.

Стягнуто з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 року по 09.07.2019 року в сумі 242 345, 25 грн. (двісті сорок дві тисячі триста сорок п`ять гривень двадцять п`ять копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду звернено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати - у межах суми стягнення за один місяць, а саме, 42 147 грн. (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення, в частині задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у березні 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

24.09.2018 року ОСОБА_1 наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 332-о, призначено на посаду начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року позивача звільнено з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України.

Як вбачається з наказу підставою для прийняття такого рішення Міністерство екології та природних ресурсів України вважає заяву ОСОБА_1 від 21.01.2019 року.

Не погодившись із даним наказом про звільнення, позивач оскаржив його до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції з огляду на відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, а також враховуючи не досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

У відповідності до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін.

За приписами ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 6 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що працівник не може бути звільнений відповідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за цією підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених КЗпП.

Припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

При цьому, пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору на підставі п.1 можуть бути, як в письмовій, так і в усній формі. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України і дата звільнення.

Колегія суддів критично відноситься до твердження апелянта, що заява ОСОБА_1 від 21.01.2019 року про звільнення за угодою сторін була подана ними особисто 21.01.2019 року в приміщенні Міністерства екології та природних ресурсів України за адресою: м.Київ, вул.Митрополита В.Липківського, 35.

Так судом першої інстанції було витребувано у відповідача та оглянуто в судовому засіданні оригінали Журналів виходу на роботу працівників Управління роботи з персоналом за січень 2019 р.; журнал вхідної кореспонденції Управління; журнал реєстрації заяв про відпустку за січень 2019 р., завірені копії сторінок яких знаходяться в матеріалах справи.

Із оглянутого Журналу виходу на роботу працівників Управління роботи з персоналом, слідує, що у ньому 21.01.2019 року відсутній підпис позивача про його присутність на робочому місці.

Згідно табелю обліку використання робочого часу за січень 2019 року стоїть відмітка "н" напроти 21 дня місяця січня 2019 року, що означає "не з`явлення на роботу", що ставить також під сумнів реальність подання заяви ОСОБА_1 саме 21.01.2019 року.

Крім того, судом першої інстанції витребувано у відповідача інші додаткові докази, які могли б підтвердити особисте подання заяви ОСОБА_1 21.01.2019 року, зокрема, дані з електронної пропускної системи, відео з камер спостереження, однак відповідачем надано пояснення, що додаткові докази в них відсутні.

Позивач стверджує, що 21.01.2019 року він не був присутній на роботі та не міг подавати заяву про звільнення за згодою сторін 21.01.2019 року, оскільки з 18.01.2019 року він перебував на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності та довідками КНП "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Багринівської АЗПСМ.

Представник відповідача наголошував суду, що лікарняні листи ними не були взяті до уваги через їх неналежне оформлення та не враховані під час останнього розрахунку при звільнені ОСОБА_1 . В своїх поясненнях зазначає, що лікарняні листи суд не повинен приймати до уваги як доказ, оскільки згідно доданих позивачем до матеріалів позовної заяви листків непрацездатності визначено ОСОБА_1 амбулаторний режим, в той час як у довідці Багринівської АЗПСМ вказано що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у стаціонарі. Крім того різняться номери самих листків непрацездатності з відомостями довідки Багринівської АЗПСМ, не зазначено діагноз хвороби та відсутнє погодження головного лікаря та печатки КНП "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", оскільки згідно п.3.8 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, особам, у яких тимчасова непрацездатність настала поза постійним місцем проживання і роботи, такий листок видається за підписом головного лікаря.

Колегія суддів з даного приводу зазначає наступне.

В наданому позивачем листку непрацездатності вказано режим амбулаторний, тобто це медична допомога, що надається хворому, коли той не перебуває у стаціонарі під час лікування.

Згідно Довідки № 58 від 17.05.2019 р. та № 78 від 07.06.2019 р. Комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Багринівській АЗПСМ Літинського районного центру первинної медико-санітарної допомоги (денна форма перебування в стаціонарі), отримував інфузійне лікування та фіз. процедури з 18.01.2019 року по 27.01.2019 року та з 30.01.2019 року по 08.02.2019 року. 21.01.2019 року ОСОБА_1 з 09-00 год. до 16.10 год. знаходився на денному стаціонарі за адресою Багринівської амбулаторії СМ, про що може засвідчити лікар, що призначив лікування, медсестри, що виконували призначення.

Денний стаціонар - вид планової медичної допомоги для осіб, які не потребують, за станом здоров`я, цілодобового знаходження в стаціонарних умовах (цілодобовому нагляді медичних працівників), але, які проходять курс медичних процедур, котрі потребують тимчасового медичного спостереження, що підтверджується вищевказаною довідкою.

Щодо відсутності встановленого діагнозу.

Відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом від 03.11.2004 р. у графі "Діагноз первинний" лікар вказує первинний діагноз у перший день видачі ЛН (454-04). У графі "Діагноз заключний" лікар вказує остаточний діагноз, а в графі "шифр МКХ-10" - шифр діагнозу відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду, прийнятої 43 Всесвітньою асамблеєю охорони здоров`я 1 січня 1993 року (далі - МКХ-10). Діагноз первинний, діагноз заключний та шифр МКХ-10 зазначаються виключно за письмовою згодою хворого. В іншому випадку первинний та заключний діагнози та шифр МКХ-10 не вказуються.

Щодо відсутності підпису та печатки головного лікаря при видачі листка непрацездатності.

Відповідно до п.3.8 цієї ж Інструкції, Особам, у яких тимчасова непрацездатність настала поза постійним місцем проживання і роботи, ЛН (454-04 ) видається за підписом головного лікаря, що засвідчується круглою печаткою закладу охорони здоров`я. Запис здійснюється у графі "Видачу листка непрацездатності дозволяю" із обов`язковим записом у медичних картах амбулаторного чи стаціонарного хворого.

Тобто, основною умовою для проставлення підпису і печатки головного лікаря є сам факт втрати працездатності поза постійним місцем проживання і роботи, однак позивач звернувся саме в лікарню, місцезнаходження якої співпадає з його місцем проживання, про що він сам зазначає в позові, то про лікування, яке здійснювалося за місцем проживання працівника в графі лікарняного листа головним лікарем не заповнюється. А тому підстав для врахування цієї норми немає.

Також, суд зазначає, що відповідно до положень ст.40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, серед іншого, визначає лише один випадок, коли не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В даному випадку, обґрунтовуючи протиправність наказу в.о.державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року, посилання позивача, що він перебував на лікарняному з 18.01.2019 року по 27.01.2019 року та з 29.01.2019 року по 07.02.2019 року, суперечать нормам ст.40 КЗпП України та не мають відношення до звільнення позивача з посади відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу, що заява ОСОБА_1 зареєстрована в Журналі вхідної кореспонденції 21.01.2019 р., в період його непрацездатності і відсутності на роботі та одночасно в день звільнення з посади, отже позивач не міг скористатися своїм правом на її відкликання.

Таким чином, досягнення згоди звільнення за угодою сторін, не підтверджуються жодним доказом у розумінні ст.69 КАС України.

За таких обставин, наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо недосягнення позивачем та відповідачем домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір не може бути припинений за п.1 ст.36 КЗпП (угода сторін).

З урахуванням зазначених обставин, а саме відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, а також враховуючи не досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується тому колегія суддів оцінку йому в цій частині не надає.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства екології та природних ресурсів України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 вересня 2019 року.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Матохнюк Д.Б. Боровицький О. А.