Справа № 712/10432/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду апеляційну скаргу Придніпровського районного відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Черкаси, дата складання повного тексту рішення - 30 серпня 2019 року) у справі за адміністративним позовом Придніпровського районного відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до Громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року, Придніпровський районний відділ у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (далі - позивач) звернувся до Соснівськеого районного суду м. Черкаси з позовом до Громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (далі - відповідач) про примусове видворення за межі території України, посилаючись на те, що 27 липня 2019 року, під час здійснення перевірки дотримання міграційного законодавства в м. Черкаси, працівниками Придніпровського районного відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, який є територіальним підрозділом Центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції було виявлено громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку Республіки Азербайджан, паспорт НОМЕР_1 виданий 27.03.2012 року, дійсний до 18.03.2022 року, яка не виконала рішення № 18 «Про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства» від 17 серпня 2017 року, прийняте Соснівським РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області.

27 липня 2019 року Придніпровським РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з ухиленням від виїзду з України після закінчення терміну перебування та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. На виконання постанови Придніпровського РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області серії МЧК № 032084 від 27 липня 2019 року відповідачем сплачено штраф в сумі 1700 грн., що підтверджується квитанцією.

Відповідач, в порядку, передбаченому пунктом 6 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрації Прикордонної служби України та Служби Безпеки України від 23.04.2012р. № 353/271/150 в письмовій формі зобов`язалась не пізніше 16 вересня 2017 року залишити територію України.

Станом на 01 серпня 2019 року, за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», встановлено, що відомості про перетин відповідачем державного кордону України відсутні, тому відповідач територію України у встановлені терміни не залишила, рішення № 18 про примусове повернення з України не виконала, проігнорувавши вимоги законодавства України, чим порушила вимоги ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тому звернулись до суду з даним позовом про примусове видворення відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таку, що складена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно п.2 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене та у зв`язку із неприбуттям учасників справи у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також враховуючи те, що справу можливо вирішити на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 27 липня 2019 року, під час здійснення перевірки позивачем дотримання міграційного законодавства в м. Черкаси, працівниками Придніпровського районного відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, який є територіальним підрозділом Центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції було виявлено громадянку Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку Республіки Азербайджан, паспорт НОМЕР_1 виданий 27.03.2012 року, дійсний до 18 березня 2022 року, яка не виконала рішення № 18 «Про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства» від 17 серпня 2017 року, прийняте Соснівським РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області.

Відповідач, в порядку, передбаченому пунктом 6 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрації Прикордонної служби України та Служби Безпеки України від 23.04.2012 р. № 353/271/150 в письмовій формі зобов`язалась не пізніше 16 вересня 2017 року залишити територію України.

27 липня 2019 року Придніпровським РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з ухиленням від виїзду з України після закінчення терміну перебування та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. На виконання постанови Придніпровського РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області серії МЧК № 032084 від 27 липня 2019 року відповідачем сплачено штраф в сумі 1 700 грн., що підтверджується квитанцією.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України №3773-VI від 22.09.2011 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

В даному випадку прийнято рішення № 18 Соснівським РВ у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області від 17 серпня 2017 року «Про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства», відносно відповідача ОСОБА_2

Відповідач, в порядку, передбаченому пунктом 6 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрації Прикордонної служби України та Служби Безпеки України від 23.04.2012р. № 353/271/150 в письмовій формі зобов`язалась не пізніше 16 вересня 2017 року залишити територію України.

За правилами ч.7 ст.5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Згідно з ч. 4 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Згідно вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Як роз`яснено в п.п. 26, 30, 34 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Крім того, при розгляді вказаної категорії справ, судам необхідно звернути увагу на зобов`язання України за міжнародним правом, зокрема, на положення Конвенції про статус біженців 1951 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Конвенція 1951 року є універсальним міжнародним договором спеціального характеру, положення якого (разом із положеннями Протоколу щодо статусу біженця 1967 року) стосуються виключно питань надання статусу біженця та захисту біженців. Конвенція 1950 року є регіональним міжнародним договором загального характеру, що в цілому регулює питання прав і свобод людини. Вона не є спеціальним міжнародним договором щодо статусу біженця. Варто звернути увагу на те, що регіональний характер Конвенції 1950 року стосується лише кола її учасників. Права і свободи, закріплені в положеннях цієї Конвенції, поширюються на всіх осіб, які перебувають під юрисдикцією Договірних Сторін (стаття 1). Крім того, окремі положення Конвенції (закріплені в статтях 2, 3, 4 (п. 1) та 7) мають абсолютний характер, що означає, що жодного відступу від зобов`язань за цими статтями не допускається (стаття 15 Конвенції), крім відступу від статті 2 у випадках смерті внаслідок правомірних воєнних дій. Абсолютний характер положень статті 3 Конвенції 1950 року підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини (справа Сааді проти Італії та ін.).

Рішення про відмову в продовженні терміну перебування під підпис доводиться до відома іноземця чи особи без громадянства, при цьому вони попереджаються про необхідність виїхати з України у встановлений строк.

У разі невиїзду без поважних причин з України іноземця чи особи без громадянства після відмови у продовженні терміну перебування відносно них може бути прийнято рішення про примусове повернення або примусове видворення за межі України відповідно до статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яке може бути оскаржено в порядку адміністративного судочинства.

У судовому засіданні відповідач визнала, та підтвердила дані факти, що перебуває на території держави Україна незаконно, після прийняття рішення про її примусове повернення, не мала можливості виконати дане рішення, так як її одна дитина являється громадянином України, навчається в школі № 5 м. Черкаси, та потребує постійної допомоги. Крім того, в її сім`ї склався тяжкий фінансовий стан та наявність боргових зобов`язань по рішенню суду.

Згідно ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики в сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики в сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч.1ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 254 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України.

Згідно ст..7 ч.1. Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції встановлено, що відповідачка має сім`ю та неповнолітніх дітей на території України.

Крім того, неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженць м. Черкаси, який постійно проживає і який навчається в Черкаській загальноосвітній школі 1-ІII ступенів № 5, що підтверджено копією Свідоцтво про народження та Довідкою про навчання. Вказаний факт також підтверджується копією паспорта відповідача.

ОСОБА_3 на території України і в силу ч. 4 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» є громадянином України.

Відповідно до зазначеної норми закону особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Відповідач ОСОБА_1 , має боргові зобов`язання в сумі 50 000 гривень перед фізичною особою, а саме перед громадянином України ОСОБА_4 , що підтверджується судовим рішенням від 20 червня 2019 року та його особистим допитом в якості свідка в судовому засіданні. Тому примусове видворення відповідачки за межі України унеможливить виконання вказаного судового рішення та порушить конституційні права громадянина України ОСОБА_4 , тобто буде прямим порушенням його права власності на зазначені грошові кошти.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України іноземця може бути тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов`язань перед фізичними і юридичними особами.

За таких обставин, не встановлено навмисного не виконання рішення державного органу про примусове повернення з України відповідачем по справі, або її навмисного ухилення від його виконання. Крім того, позивачем не надано, інших даних, які б свідчили про навмисне не невиконання відповідачем рішення органу, або ухилення від його виконання без поважних причин, зважаючи на таких великий період (17 серпня 2017 року та 27 липня 2019 року) між прийнятим рішення про примусове повернення з України та притягненням до адміністративної відповідальності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 272, 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Придніпровського районного відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

О.Є. Пилипенко