Справа № 280/360/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2019 року м. Дніпросправа № 280/360/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 р. (суддя Прасов О.О., м. Запоріжжя) у справі №280/360/19

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Запорізької області

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, -

встановив:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача у невиплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення и невиконання рішення суду - протиправною;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення й затримку виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі №808/163/16 від 21.06.2016 року про поновлення на посаді в сумі 137496,21 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 р. позов задоволено частково, а саме:

- стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16 за період з 22.06.2016 по 31.05.2017 у сумі 83279 грн. 68 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

У стягненні на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач у період з 22.06.2016 по 31.05.2017 не виконував постанову суду від 21.06.2016 р. у справі №808/163/16, тому відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України має право на середнього заробітку при затримці виконання рішення незалежно від вини відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що у спірних правовідносинах затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді відбулась не з вини відповідача, а з поважних причин, що виключає настання відповідальності за ст. 236 КЗпП України.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем зазначено, що затримка виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді обумовлена відсутністю вакантних посад у Вільнянському відділі Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області у період з 21.06.2016 по 29.03.2017, на які можливо було б призначити (поновити) ОСОБА_1

Водночас прокурор Запорізької області в силу визначених Законом України «Про прокуратуру» повноважень не наділений правом внесення змін до штатного розпису місцевих прокуратур, у тому числі утворення штатної одиниці в підпорядкованому органі. Такі повноваження має лише Генеральний прокурор України.

З метою виконання судового рішення у справі № 808/163/16, в умовах відсутності вакантних посад у Вільнянському відділі Токмацької місцевої прокуратури, Прокуратурою Запорізької області також було направлено звернення до Генеральної прокуратури України щодо надання інформації про можливість виконати судове рішення шляхом призначення ОСОБА_1 на вакантну рівнозначну посаду в іншій місцевій прокуратурі. Листом від 30.12.2016 Генеральна прокуратура України повідомила про те, що законні підстави, передбачені Законом України «Про прокуратуру», для призначення ОСОБА_1 на посаду в іншому органі прокуратури відсутні через проходження останнім відповідного тестування на зайняття посади прокурора лише у Токмацьку місцеву прокуратуру.

Окрім того, у період з 21.06.2016 по 29.03.2017, не було можливості вивільнити посаду у Вільнянському відділі Токмацької місцевої прокуратури шляхом переведення будь-якого прокурора з цієї посади в інший орган прокуратури, оскільки така процедура здійснювалась лише за результатом успішного проходження тестування на зайняття відповідної посади у місцевій прокуратурі.

Суд не прийняв до уваги наведені відповідачем поважні обставини затримки виконання судового рішення. Судом не було встановлено чи отримував позивач заробіток за місцем нової роботи або допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу по безробіттю у період з 21.06.2016 по 29.03.2017 для правильного розрахунку середнього заробітку.

Також рішення суду першої інстанції не відповідає приписам п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якого, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Однак, таке посилання оскаржуване судове рішення не містить.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

Позивач по справі, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06.06.2018 р. (адміністративне провадження №К/9901/6702/18), апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07.04.2016 у справі №808/163/16 задоволено частково. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 07.04.2016 у справі №808/163/16 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- скасовано наказ Прокурати Запорізької області №470к від 14.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Вільнянського району Запорізької області;

- поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області з 15.12.2015; стягнуто з Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 21.06.2016 в розмірі 45521 грн. 52 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області та стягнення заробітної плати у межах стягнення за один місяць в розмірі 7410 грн. 48 грн. підлягала негайному виконанню.

Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення (а.с.12-25).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20.06.2017 у справі №808/580/17 (яка набрала законної сили 21.07.2017) задоволено адміністративний позов Прокуратури Запорізької області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича про накладення штрафу від 13.02.2017 р. у виконавчому провадженні ВП № 52113128 (а.с.116-122, 125-129).

У Постанові Запорізького окружного адміністративного суду від 20.06.2017 у справі №808/580/17, крім іншого, зазначено: "… у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, на переконання державного виконавця без поважних причин, державним виконавцем 13.02.2017 винесено постанову ВП № 52113128 про накладення на прокуратуру Запорізької області штрафу у розмірі 5100,00 грн. Однак, провівши системний аналіз норм чинного законодавства та дослідивши обставини справи в повному обсязі, суд погоджується з доводами позивача, що прокуратура Запорізької області з поважних причин не могла виконати постанову суду щодо поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області у зв`язку з відсутністю вакантних посад у цьому відділі та оголошенням з 12.09.2016 Генеральною прокуратурою України чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття вакантних посад у місцевих прокуратурах, та проведенням тестування на зайняття посади прокурора місцевих прокуратур, що саме під час судового розгляду представником відповідача не заперечувалось. Під час винесення рішення судом враховано також, що позивач неодноразово звертався із листами до Генерального прокурора України щодо утворення у структурі та штатному розписі прокуратури області однієї одиниці прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, а також щодо надання дозволу на призначення ОСОБА_2 на іншу посаду в іншій місцевій прокуратурі Запорізької області, за результатами розгляду якого роз`яснено про відсутність підстав для призначення його на іншу посаду в іншу місцеву прокуратуру. У подальшому 26 травня 2017 року Прокуратура Запорізької області звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із заявою про зміну порядку виконання рішення суду та поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури з 29.03.2017, яка прийнята до провадження судом відповідно до ухвали від 26.05.2017 у справі №808/163/16. Крім того, 31 травня 2017 року прокурором Запорізької області видано наказ №244к, яким поновлено юриста 1 класу ОСОБА_2. на посаді прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_3 з 01 червня 2017 року. Таким чином, на думку суду, позивачем вживались усі залежні від нього заходи з метою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі, що в свою чергу, в силу положень статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" не може бути підставою для накладення на нього штрафу. …".

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду від 21.06.2016 р. у справі №808/163/16 за період з 22.06.2016 по 31.05.2017 у сумі 83279 грн. 68 коп., оскільки:

- у ст.236 Кодексу законів про працю України не говориться про необхідність наявності або відсутності вини власника або уповноваженого ним органу при затримці виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Також у ст.236 Кодексу законів про працю України не говориться про можливість існування будь-яких поважних причин у затримці виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника;

- наявність поважності причин, про які зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, була обов`язковою умовою з`ясування судом при розгляді адміністративної справи №808/580/17, оскільки норми ст.75 Закону України "Про виконавче провадження" передбачають можливість виконавця винести постанову про накладення штрафу на боржника лише у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі;

- норми ст.236 Кодексу законів про працю України не містять: умови щодо необхідності звернення працівника до власника або уповноваженого ним органу про виплату йому середнього заробітку при затримці виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника; обов`язку власника або уповноваженого ним органу самостійно виплатити працівнику середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника;

- позивачем не надано до суду доказів звернення до Прокуратури Запорізької області щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16 за період з 22.06.2016 по 31.05.2017;

- позивачем при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не обґрунтовано застосовується коефіцієнт підвищення заробітної плати 2,3578;

- постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за №657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури", на яку посилається позивач у розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення (а.с.89), не може бути застосована до правовідносин за період з 22.06.2016 по 31.05.2017, так як не була чинною;

- суд погодився з розрахунком середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 22.06.2016 по 31.05.2017, наведеним відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с.115), оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи: 236 робочих днів х 352,88 грн. = 83279,68 грн. (а не 137496,21 грн., як зазначено позивачем у позові (а.с.89)).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 3 вказаної статті невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не спростовано період, за який з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені норми права передбачають право особи, яку було незаконно звільнено та в подальшому у відношенні до якої роботодавцем було здійснено затримання виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі на отримання саме середнього заробітку за час такої затримки.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів зазначає, що дії позивача в цьому випадку не можуть впливати на обов`язок скаржника щодо виконання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16, яке набрало законної сили, оскільки ані нормами Конституції України, ані нормами КЗпП України не передбачено звільнення від такого обов`язку через поведінку іншого учасника справи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що міститься у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, хоча й подібні, але не тотожні за своєю правовою природою поняття.

У цьому випадку підставою для стягнення коштів є невиконання скаржником постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16, що зумовлює стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з положеннями ст. 236 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Так, враховуючи норми абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто - дню звільнення працівника з роботи.

Отже, доводи відповідача щодо необхідності встановлення судом першої інстанції того, чи отримував позивач заробіток за місцем нової роботи або допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу по безробіттю у період з 22.06.2016 по 31.05.2017 для правильного розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є безпідставними.

Також колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 у справі №808/163/16 за період з 22.06.2016 по 31.05.2017 було розраховано на підставі розрахунку відповідача. В апеляційній скарзі власного розрахунку відповідач не навів.

З приводу доводів відповідача щодо не зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині рішення від 13.05.2019 року про те, що сума стягнення розрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів, колегія суддів зазначає, що вказане питання було розглянуто судом першої інстанції на підставі заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року відповідачу було відмовлено у задоволенні заяви та в мотивувальній частині ухвали було зазначено, що: "судом у резолютивній частині рішення від 15.04.2019 у справі №280/360/19 зазначено суму до стягнення 83279 грн. 68 коп. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а при виконанні даного рішення від 15.04.2019 у справі №280/360/19 роботодавець (Прокуратура Запорізької області) зобов`язана утримати податки та інші обов`язкові платежі з нарахованої ОСОБА_1 суми 83279 грн. 68 коп.".

Ухвала суду Запорізького окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року набрала законної сили та відповідачем не оскаржена, тому зазначені вище доводи колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Вознюка Юрія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2019 р. у справі №280/360/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 27.09.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко