Справа № 500/586/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/6644/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 500/586/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання протиправними дій та бездіяльності,-

суддя в 1-й інстанції - Хрущ В.Л..

час ухвалення рішення - 17:28 год. 24.04.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 06.06.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, в якому просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи в Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та періоду роботи в СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року;

- зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи в Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року та періоди роботи в СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 26.12.2018 року звернулась до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області зі заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058-IV), надавши до заяви всі необхідні документи для призначення пенсії. Однак, за наслідками розгляду даної заяви та доданих до неї документів, відповідач відмовив у призначені пенсії за віком, посилаючись на те, що страховий стаж роботи позивача становить 09 років 05 місяців та 16 днів. При цьому, періоди роботи у Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та у СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року, відповідач до страхового стажу позивача - не зарахував, мотивуючи тим, що в трудовій книжці позивача виявлено порушення при її заповнені. Тому відповідач відмовив позивачці у призначенні пенсії за віком на підставі статті 26 статті 26 Закону № 1058-IV, оскільки, на думку відповідача, наявний у неї страховий стаж є недостатнім для призначення пенсії. Не погоджуючись із отриманою відмовою, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, оскільки в ньому неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що правомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії, оскільки на момент звернення позивач хоч і досягла пенсійного віку, однак, її страховий стаж згідно трудової книжки, враховуючи порушення заповнення трудової книжки, становить лише 09 років 05 місяців та 16 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Порушення, які виявлені при заповненні трудової книжки, дають підстави сумніватись у достовірності внесених даних щодо періодів роботи позивача. Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що період роботи ОСОБА_1 в Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та період її роботи в СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року, - окрім відповідних записів у трудовій книжці, - у ході розгляду даної справи були підтверджені й іншими належними та допустимими доказами, які відповідачем, враховуючи надані йому повноваження, під час розгляду заяви позивача - отримані не були.

Відтак, незарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу роботи позивача - було безпідставним, та таким, що порушує права позивача.

Відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Таким чином, враховуючи те, що страховий стаж позивача за період роботи з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року з урахуванням страхового стажу, який був визнаний відповідачем за результатами розгляду заяви щодо призначення зазначеної пенсії,- становить більше 15 років, суд дійшов висновку, що позивач має право на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, а тому відмова відповідача у призначенні зазначеної пенсії. порушує право позивача на пенсійне забезпечення, а, відтак, - є протиправною.

А тому суд першої інстанції вважає, що в даному випадку відповідно до частини 2 статті 11 КАС України слід вийти за межі позовних вимог та, окрім задоволення позовних вимог про визнання протиправним рішення Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, оформлене протоколом призначення пенсії №52 від 14.01.2019 року, та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди її роботи з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року, - зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, - починаючи з дати звернення за призначенням пенсії - з 26.12.2018 року, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, а саме для реалізації в повній мірі її гарантованого Конституцією України права на належне пенсійне забезпечення, порушеного оскаржуваними діями відповідача.

При цьому, постановлення судом рішення із визначенням дати, з якої необхідно здійснити призначення пенсії позивачу, - є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений та не призведе до подальшого порушення прав ОСОБА_1 при виникненні питань, пов`язаних з виконанням рішення суду в частині призначення пенсії.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 26.12.2018 року позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до відповідача зі заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV.

За результатами розгляду заяви та поданих документів, Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області листом №507/06 від 14.01.2019 року відмовило позивачу у призначені пенсії за віком, оскільки, на думку відповідача, страховий стаж позивача складає лише 09 років 05 місяців 15 днів, та є меншим за необхідний - 25 років.

При цьому, періоди роботи у Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та у СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року, відповідач не зарахував ОСОБА_1 до страхового стажу, мотивуючи відмову тим, що в трудовій книжці НОМЕР_1 виявлено порушення при її заповненні, а саме: - період роботи з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року в Тернопільському плодоовочевому гуртово-роздрібному комбінаті не зараховано до страхового стажу у зв`язку з тим, що в трудовій книжці відсутній запис про номер та дату видачі наказу про звільнення з роботи; - період роботи з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року в СМП "Велес" не зараховано до страхового стажу у зв`язку з тим, що записи про роботу за цей період в трудовій книжці завірені печаткою, на якій відсутній код даного підприємства.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернулась до суду із даним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає лише частково.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено): 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року №1098, де зазначено, що тимчасова державна соціальна допомога призначається непрацюючій особі, яка досягла віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті (далі - тимчасова допомога), за наявності в неї не менш як 15 років страхового стажу, та її виплати.

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 року № 162, було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, пунктом 1.1 якої було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Вказана Інструкція діяла на моменти прийняття позивача на роботу та подальших переведень та, відповідно, на час заповнення трудової книжки позивача.

Згідно з пунктом 2.3 наведеної вище Інструкції, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи конкретної особи, - є трудова книжка.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 , позивач з 23.12.1986 року була прийнята на роботу вантажника та працювала в Тернопільському плодоовочевому гуртово-роздрібному комбінаті по 27.01.1992 року. З 28.01.1992 року по 29.01.1997 року переведена та працювала вантажником у СМП "ВЕЛЕС".

Вказані записи виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені підписом та печаткою роботодавця.

Отже, трудовою книжкою позивача підтверджено період роботи ОСОБА_1 , на вказаних підприємствах.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду - не надано.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (надалі - Порядок №637)

Пунктами 1, 2 даного Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено та не спростовано апелянтом, допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що протягом періодів з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року, та з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року, про зарахування яких просить позивач, вони працювали разом з ОСОБА_1 , що підтверджується записами їх трудових книжок. Вказані свідки пояснили суду, що працівники Тернопільського плодоовочевого гуртово-роздрібного комбінату були прийняті на роботу у 1992 році в порядку переведення в СМП «ВЕЛЕС», і 27.01.1992 року та 28.01.1992 року - це відповідні дати звільнення позивача в порядку переведення з роботи у Тернопільському плодоовочевому гуртово-роздрібному комбінаті та призначення її в порядку переведення на роботу в СМП «ВЕЛЕС».

Свідок ОСОБА_2 , який згідно записів у його трудовій книжці з 23.12.1992 року був прийнятий на роботу в СПМ «ВЕЛЕС», а з 01.04.1994 року по 30.03.2011 року - займав посаду директора СМП «Велес», дав показання про те, що ОСОБА_1 з 1992 року по момент її звільнення дійсно працювала вантажником у СМП «ВЕЛЕС» та була звільнена ним на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України 29.01.1997 року. Крім того, пояснив, що ідентифікаційні коди підприємствам почали присвоюватись у той період, коли ним було прийняте рішення про припинення діяльності СМП «ВЕЛЕС» та було вчинено відповідні дії щодо припинення такої діяльності підприємства, а тому нагальної потреби змінювати печатки - не було, а, відтак, звільнення позивача відбулось із проставленням відтиску печатки, яка такого коду не містила, і в цьому немає її вини.

Щодо того, що записи в трудовій книжці про періоди роботи позивача з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року в СМП "Велес" завірені печаткою, на якій відсутній код даного підприємства, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що періоди роботи в Тернопільському плодоовочевому гуртово - роздрібному комбінаті з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року та періоди роботи в СМП "ВЕЛЕС" з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року підлягають до зарахування в страховий стаж позивача.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що необхідного зобов`язати відповідача призначити позивачу відповідну пенсію, колегія суддів з таким не погоджується, виходячи із наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, позивач набула права на пенсію 1 вересня 2018 року, враховуючи те, що страховий стаж позивача за період роботи з 23.12.1986 року по 27.01.1992 року ( 5 років 1 місяць 4 дні), та з 28.01.1992 року по 29.01.1997 року (5 років 1 день) з урахуванням страхового стажу, який був визнаний відповідачем за результатами розгляду заяви щодо призначення зазначеної пенсії ( 12 років 10 місяців 25 днів),- становить менше 25 років, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач має право на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянтів на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем та відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 500/586/19 у частині зобов`язання Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії - з 26.12.2018 року - скасувати.

В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 500/586/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 02.10.2019 року