Справа № 640/2410/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 вересня 2019 року № 640/2410/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці, викладене у відмовах відповідача від 06 серпня 2018 року та від 10 вересня 2018 року, та визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії - протиправною; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області вчинити певні дії - призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 19 липня 2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не зважаючи на те, що постійно проживає поза межами України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що на даний час законодавчо не врегульовано питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до Ізраїлю, оскільки Угода між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до держави Ізраїль та громадян держави Ізраїль, що проживають в Україні, не ратифікована Верховною радою України.

Розглянувши подані сторонам документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з копії посвідчення особи №НОМЕР_2 від 16 травня 1996 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.

З 17 грудня 1958 року по 31 грудня 1992 позивач, згідно з даними копії трудової книжки, наявної у матеріалах справи, працювала в Україні.

15 грудня 1995 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

19 липня 2018 позивач, через свого представника, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви, як вбачається з заяви про призначення/перерахунку пенсії від 06 липня 2018 року №б/н, було додано: довіреність, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, паспорт, трудова книжка та документи про стаж на 45 аркушах.

Листом від 06 серпня 2018 року №53217/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 , через її представника, про відсутність підстав для призначення пенсії за заявою від 19 липня 2018 року з огляду на те, що заява про призначення пенсії не подана та не зареєстрована належним чином, відсутні підстави для розгляду питання щодо призначення або відмови в призначенні пенсії позивачу.

На підставі викладеного, вважаючи власні права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058-IV встановлено види пенсійних виплат і соціальних послуг та передбачено, зокрема, наступне.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV зокрема встановлено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

- 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

За вимогами частини першої статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку (частина перша статті 45 Закону № 1058-IV).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Так, пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637;

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року;

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи;

6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 розділу ІV Порядку).

При прийманні документів, згідно з пунктом 4.2 розділу ІV Порядку, орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Стосовно підписаної та нератифікованої Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до держави Ізраїль, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За вимогами статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із статтею 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Частиною другою статті 2 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, ратифікованого Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV (Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: «на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України»), а також другого речення статті 51 Закону №1058 («Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.») визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У пункті 3.3 вказаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що оспорюваними нормами Закону ( 1058-15 ) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З наведеного вище у сукупності вбачається, що право громадянина України на призначення пенсії не пов`язане з умовою його постійного проживання в Україні, а також з відсутністю встановленого механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено/не ратифіковано міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача стосовно відмови позивачу у призначенні пенсії.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити дії на користь позивача.

При цьому, суд приймає до уваги те, що інших підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії, окрім відсутності ратифікації Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, не зазначено (у т. ч. стосовно неповноти/невідповідності поданих разом із заявою документів чи недотримання позивачем умов для призначення пенсії за віком). Вказане дає підстави вважати, що для прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком виконано всі умови, визначені законом. При цьому, вказане не передбачає права відповідача діяти на власний розсуд.

А відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 19 липня 2018 року у встановленому законом розмірі.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплачувати позивачу пенсію є передчасними, оскільки відповідачем не допущено протиправної бездіяльності стосовно виплати пенсії. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів, суд приймає до уваги наступні вимоги закону.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати , за вимогами статті 2 вказаного Закону, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Приймаючи до уваги те, що суми пенсії не були нараховані позивачу (пенсія не була призначена), порушення строків їх виплати не відбулося, а відтак, підстави для зобов`язання відповідача нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів відсутні.

Позивач, в силу положень частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги частково.

Відповідач, всупереч вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів відповідність вчинених дій вимогам частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Керуючись статтями 2, 77, 139, 243-245, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці, викладене ву відмовах відповідача від 06 серпня 2018 року та від 10 вересня 2018 року, та визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії - протиправною.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з дати звернення - 19 серпня 2018 року.

В решті позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04071, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, ) понесені судові витрати у розмірі 384,20 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко