Справа № 160/7339/19
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2019 року Справа № 160/7339/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
У серпні 2019 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить: зобов`язати відповідача визначати за ним трудовий стаж за період з 17.10.1983 року по 02.01.1989 року та відповідно призначити пенсію за віком з 11.02.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернуся до пенсійного фондк із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, відповідно до листа від 27 березня 2019 року йому було відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки до загального стажу відповідач зарахував лише 20 років 5 місяців 15 днів. Тобто на день звернення позивач не мав загального страхового стажу 26 років, що не дає права для виходу на пенсію за віком. Згідно з листом відповідача за результатами розгляду його звернення було повідомлено, що при розрахунку загального стажу позивачу не було зараховано у тому числі період роботи з 17.10.1983 року по 02.01.1989 року (5 років 2 місяці і 15 днів), оскільки у трудовій крижці відсутній запис про прийняття на роботу та номер і дата наказу. Не погодившись з такими діями відповідача позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою суду від 06.08.2019 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали суду 30.08.2019 року відповідачем було подано відзив на позов, в якому зазначено, що 11.02.2019 року позивач звернуся із заявою про призначення пенсії за віком, проте при розрахунку його не зараховано наступні періоди роботи з 17.10.1983 року по 02.01.1989 року. Доводи про зарахування до стажу періоду перепідготовки працівника до позивача не можуть бути застосовані, адже останнім не підтверджено, саме статус «працівника» (не має запису про прийняття на роботу). Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області не заперечувало б у зарахуванні спірного періоду, зокрема і періоду підвищення кваліфікації, якби у позивача у трудовій книжці був запис про прийняття на роботу до Разінського автобусного парку. Крім того, виникає питання як підприємство могло взяти па роботу людину яка за професійними здібностями не могла виконувати роботу водія категорії "Д". Також слід звернути увагу, що курс перепідготовки закінчився (відповідно до свідоцтва) 19.11.1983 року після чого також не було зроблено запис про прийняття па роботу та лише 17.01.1984 року зазначається про направлення на стажування. Враховуючи вищезазначене, законних підстав у Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, для зарахування до стажу періоду саме з 17.10.1983 р. по 02.01.1989 р. немає. Зважаючи на викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До суду 11.09.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що запису у трудовій книжці щодо прийняття позивача 17.10.1983 року на роботу водієм категорії «Д» не могло бути, оскільки Разінський автобусний парк не міг одразу прийняти його на роботу водієм автобусу категорії « Д » та зробити відповідний запис у трудовій книжці, оскільки спочатку необхідно було (п.1 Додатку до Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по питанням праці і заробітної плати та Секретаріату ВЦРГТС від 17.08.1976 р. №235/18) - пройти перепідготовку з 17.10.1983 р. по 19.12.1983 р. згідно якої за позивачем зберігалось місце роботи та проводились виплати (ст.117 Кодексу законів про працю Азербайджанської Республіки). І тільки після присвоєння йому водія категорії адміністрація роботодавця направила його на стажування з 17.01.1984 р. по 02.02.1984 р., після якої позивачу у відповідності зазначеного законодавства була 02.02.1984 р. присвоєна кваліфікація водія категорії «Д» на підставі якої він працював водієм автобусу (категорія «Д») до 02.01.1989 року. Також у свідоцтві по підготовці та підвищенню кваліфікації №000509 від 28.01.1984 року зазначено, що ОСОБА_1 навчався з 17.10.1983 року по 19.12.1983 року та видано посвідчення НОМЕР_2 ДАТ МВС Азербайджанської РСР 28.01.1984 року. Викладені обставини свідчать, що позивач по направленню роботодавця Разінського автобусного парку проходив курси перепідготовки з 17.10.1983 року по 19.12.1983 року та після здачі іспитів в ДАІ отримав посвідчення категорії «Д» 28.01.1984 року, а 02.02.1984 рому йому на роботі була присвоєна кваліфікація водія категорії «Д», що в свою чергу відповідало діючим на той час нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. За таких обставин, позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі.
Керуючись приписами ст.263 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11 лютого 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Своїм листом №1675/03.20-26 від 27.03.2019 року щодо відмови в призначенні пенсії Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком, оскільки до загального стажу зараховано лише 20 років 5 місяців 15 днів. Вказаним листом відповідач повідомив, що за результатами розгляду звернення позивача не зараховано, у тому числі, період роботи з 17.10.1983 р. по 02.01.1989 р., оскільки в трудовій книжці відсутній запис про прийняття на роботу та номер і дата наказу.
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі- Закон № 1058-IV).
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону № 1058-IV).
Абзацом 2 частини 1 статті 26 Закону України № 1058-IV визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 26 років при призначенні пенсії (період з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року).
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637).
Положеннями пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Порядку №22-1 визначено, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (п.4.7 Порядку №22-1).
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Пунктом 1 Порядку № 637 також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п. 20 Порядку № 637).
Як видно з матеріалів справи, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідач посилається на те, що до загального стажу не можуть бути зараховані періоди роботи з 17.10.1983 р. по 02.01.1989 р., оскільки в трудовій книжці відсутній запис про прийняття на роботу та номер і дата наказу.
Так, згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 , у спірний період з 17.10.1983 року по 02.01.1989 року, зазначено наступне:
- 17.10.1983 р. - «Направлений на курси перепідготовки водіїв категорії Б, С, на категорію Д - наказ 157 - 3.11.83»;
- 17.01.1984 р. - Направлений на стажування - наказ - 7л/с-17.01.84;
- 02.02.1984 р. - Присвоєна кваліфікація водія категорії Д - наказ 13л/с-01.02.84;
- 02.01.1989 р. - Звільнений за ст. 37 КЗоТ Азерб.ССР - наказ 194л/с 02.01.1989.
Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю Азербайджанської Республіки при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством.
Так, на підставі п.1 Додатку до Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР по питанням праці і заробітної плати та Секретаріату ВЦРГТС від 17.08.1976 р. №235/18 Разінським автобусним парком для прийняття позивача на роботу мав направити останнього на перепідготовку з 17.10.1983 р. по 19.12.1983 р. зі збереженням за останнім місця роботи та проведення виплат, згідно ст.117 Кодексу законів про працю Азербайджанської Республіки. Після присвоєння ОСОБА_1 водія категорії «Д» адміністрація роботодавця направила його на стажировку з 17.01.1984 р. по 02.02.1984 р., після якої йому у відповідності зазначеного законодавства була присвоєна кваліфікація водія категорії «Д» на підставі якої він працював водієм автобусу (категорія «Д») до 02.01.1989 року.
Також під час направлення позивача на перепідготовку водія категорії «Д» роботодавець у трудовій книжці згідно зазначеного п.1 Додатку Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР від 17.08.1976 р. №235/18 зробив відповідні записи.
Під час звернення позивачем було надано свідоцтво по підготовці та підвищенню кваліфікації №000509 від 28.01.1984 року, яким підтверджується факту перепідготовки позивача, саме у період з 17.10.1983 р. по 19.12.1983 р. водієм на категорію «Д», за результатами якої було видано посвідчення НОМЕР_2 ДАТ МВС Азербайджанської РСР 28.01.1984 року.
Викладені обставини свідчать, що позивач по направленню роботодавця Разінського автобусного парку проходив курси перепідготовки з 17.10.1983 року по 19.12.1983 року та після здачі іспитів в ДАІ отримав посвідчення категорії « Д » 28.01.1984 року, а 02.02.1984 року йому на роботі була присвоєна кваліфікація водія категорії «Д».
Разом із цим, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Вказану позицію підтримує Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).
Також, на думку суду, та обставина, що в трудовій книжці відсутній саме запис про прийняття позивача на роботу, не може свідчити про відсутність трудових відносин між позивачем та Разінським автобусним парком, оскільки відповідно до свідоцтва №000509 по підготовці та підвищенню кваліфікації, та відповідних записів в трудовій книжці саме Разінський автобусний парк направив позивача на курси перепідготовки, а потім на відповідну стажировку, а отже у вказані періоди позивач перебував у трудових відносинах з Разінським автобусним парком.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами для підтвердження його трудового стажу.
На думку суду, відмова Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області щодо зарахування спірних періодів є протиправною, з огляду на те, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу у спірні періоди, та є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 11 лютого 2019 року - дня звернення до відповідача з відповідною заявою, суд зазначає наступне.
Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково, з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду, тому судовий збір у сумі 384,20 грн. підлягає поверненню позивачу.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 134, 139, 205, 241-246, 250, 263 КАС України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визначати за ОСОБА_1 трудовий стаж за період з 17.10.1983 року по 02.01.1989 року.
У задоволенні решти позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма