Справа № 240/9619/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року м. Житомир справа № 240/9619/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черноліхова С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Житомирській області про зобов`язати вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яка полягає у відмові поновити право на отримання пенсії та виплатити її за весь період, починаючи з моменту, коли було прийнято рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , а саме з 07.01.1999 та зобов`язати відповідача негайно поновити право на отримання пенсії та виплатити пенсію за вказаний період.

Свої вимоги мотивує тим, що проживаючи в Україні до 07.01.1999 отримував пенсію за вислугу років як військовослужбовець, однак, виїхавши на постійне місце проживання до країни Ізраїль, виплата пенсії йому припинена. Позивач вважаючи, що у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, має безспірне право на отримання пенсії, а місце його реєстрації жодним чином не може впливати на таке право, тому звернувся із відповідними заявами до відповідача та Пенсійного фонду України. Однак на свої звернення отримав відмову у поновленні такої виплати, викладену у листах №Г-1251 від 12.04.2019 та №13240/Г-11 від 27.05.2019, з підстав відсутності відомостей щодо перебування його на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України та органах Пенсійного фонду України. Позивач вважає, що порушене його право на соціальний захист, тому звернувся до суду за його захистом.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Відповідачу встановлено строк на подання до суду відзиву на позовну заяв.

13 вересня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву № 27212/08 (а.с.43-45). Відповідач вказав, що позивач на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області не перебував та не перебуває. При цьому, пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не отримує. Одночасно наголошено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області жодного рішення щодо припинення права на отримання пенсійного забезпечення та його поновлення не вчиняло. Разом з тим, зазначено, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №1522 від 02.11.2006, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області пенсійні справи по яким виплата пенсій припинена до 01.01.2004 не передавалися. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

23.09.2019 на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с.47-48) в якій позивач вказує, що відповідачем не спростовано доводів та аргументів викладених у позовній заяві, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у відповідності до п. 2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою від 12.03.2019 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій просив відповідача повідомити наступні факти, а саме: з якого моменту було прийняте рішення про припинення виплати йому пенсії та протягом якого періоду така не виплачувалася; з яких підстав Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області проігнорувало обов`язкове до виконання вищевказане рішення Конституційного Суду України та не вчинило жодних дій щодо припинення протиправно позбавляти його права на отримання пенсії; з яких підстав Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області продовжує застосовувати норми законодавства щодо припинення виплати йому пенсії, які визнані Конституційним Судом України - неконституційними та втратили чинність згідно вищевказаного судового рішення (а.с.10).

Листом Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №Т-1251 від 12.04.2019 (а.с.12) повідомило позивача про те, що з 01.01.2007 органам Пенсійного фонду України передаються архівні пенсійні справи закриті протягом трьох останніх років та закриті на момент передачі, проте до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області пенсійні справи виплата пенсії по яких припинена до 01.01.2004 не передавалися, а тому на обліку в управлінні позивач не перебував та пенсію не отримував.

24.04.2019 представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України із аналогічною заявою до якої додав також копію наступних документів - довіреність, закордонний паспорт, ідентифікаційний код (а.с.11).

У відповідь на заяву, викладену у листі №13240/Г-11 від 27.05.2019, Пенсійний фонд України повідомив заявника, що не здійснює безпосередньо призначення, перерахунок та виплату пенсії. Також зазначив, що за наявною інформацією станом на 01.05.2019 ОСОБА_1 не перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії (а.с.13).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-IV ), який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Поряд із цим, зі змісту ст. 46 Конституції України вбачається, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Припинення та поновлення виплати пенсії регулюється статтею 49 Закону № 1058-IV.

Зокрема, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (п.2 ч. 1 ст.49 Закон № 1058-IV).

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 Закон № 1058-IV).

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 р. № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними.

Як зауважив Конституційний Суд України у своєму рішенні, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії особам, виплату якої було припинено на підставі п.2 ч. 1 ст.49 Закон № 1058-IV.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року у справі № 607/19541/15-а.

При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що поновлення конституційного права на виплату пенсії особи можливе лише у разі встановлення факту припинення такої виплати.

Як вбачається із листів Головного управління Пенсійного фонду України та Пенсійного фонду України, які містяться в матеріалах справи (а.с.12-13) та відзиву на адміністративний позов, позивач на обліку у відповідача та органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії не перебував та не перебуває.

В свою чергу, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що з 07.01.1999 та до теперішнього часу проживає в державі Ізраїль, і саме із цієї дати йому було припинено виплату пенсії за вислугою років як військовослужбовцю.

Однак, звертає на себе увагу той факт, що викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в порушення п.5 ч.5 ст. 160 КАС України, не підтверджені належними доказами.

Судом не встановлено, а позивачем не подано будь-яких доказів, які б свідчили про перебування позивача на обліку в органах Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем надано відзив на позов, відповідно до якого чітко зазначено, що позивач на його обліку не перебував та на даний час не перебуває.

Одночасно, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, позивач повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, але всупереч вказаній нормі до матеріалів справи позивачем не додано доказів його перебування на обліку в органах Пенсійного фонду України.

За таких обставин, коли позивачем не надано доказів щодо порушення відповідачем його права на отримання пенсійних виплат, та не надано доказів його перебування на обліку в органах Пенсійного фонду України, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до вимог ст. 139 КАС України, - відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Житомирській області про зобов`язати вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов