Справа № 806/7171/13-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2019 року

Київ

справа №806/7171/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4104/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Бердичівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 (суддя Токарева М.С.)та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014 (головуючий суддя Одемчук Є.В., судді: Бучик А.Ю., Майор Г.І.) у справі №806/7171/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзернопром-Бердичів» до Бердичівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" звернулося до суду з позовом до Бердичівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.10.2013 №, №, №, №, №, рішення від 25.11.2013 №1 та зобов`язання винити певні дії.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2014, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014, позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій податковий орган звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2014, ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014 в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, відповідач посилається на обставини, встановлені у акті перевірки та вказує, що в ході проведення перевірки не встановлено факту передання товарів від продавця до покупця, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів. Крім того, як зазначає відповідач, актом перевірки встановлено, що питома вага несільськогосподарських товарів (послуг) протягом попередніх 12 послідовних податкових періодів перевищує 25%, тому позивач підлягав виключенню з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування. Податковий орган наголошує, що позивач не може бути платником фіксованого сільськогосподарського податку, тому що частка сільськогосподарського товаровиробництва за 2010-2012 роки менша 75%. Відповідачем вказано, що перевіркою встановлено використання у діяльності підприємства земель, які документально не оформлені підприємством на праві власності чи оренди. На підставі становлених перевіркою обставин, контролюючий орган дійшов висновку, що ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" не є сільськогосподарським підприємством, а тому не має права знаходитись на спеціальному режимі оподаткування.

Позивачем подано до суду заперечення на касаційну скаргу. Як вважає позивач, касаційна скарга є необґрунтованою. Позивач вказує, що відсутність реєстрації прав оренди земельних ділянок не є перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користування товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку. Крім того, на думку позивача реальність операцій з контрагентами підтверджується відповідними первинними документами.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.05.2014 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу у справі №806/7171/13-а.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №806/7171/13-а згідно правил підпункту 4 частини першої Розділу VІІ Перехідних положень цього кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 02.09.2019 попередній розгляд справи призначено на 03.09.2019.

Під час попереднього розгляду справи суд дійшов висновку про необхідність касаційного розгляду справи у судовому засіданні.

Ухвалою від 03.09.2019 справу призначено до касаційного розгляду у судовому засіданні на 24.09.2019.

У судове засідання представники сторін не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Зазначене підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення. Суд, керуючись пунктом 2 частиною першою статті 345 КАС України, здійснює касаційний розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами податкового органу проведено документальну виїзну планову перевірку ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2013.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 27.09.2013 №587/22-00/34065998, згідно якого відповідач дійшов висновку, що позивачем порушено підпункт 14.1235 пункту 14.1 статті 14, пункт 301.1 статті 301 та пункт 302.1 статті 302 Податкового кодексу України, яке полягає у тому, що ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" не може бути платником фіксованого сільськогосподарського податку тому, що частка сільськогосподарського товаровиробництва за 2010-2012 року менша 75%.

Крім того, встановлено порушення пункту 7.3, підпункту 7.4.1, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7, пункту 8-1.2, пункту 8-1.6 статті 8-1 Закону України "Про податок на додану вартість", пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200, пунктів 209.2, 209.6 статті 209 Податкового кодексу України. Відповідач вважав, що позивачем занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 6976223грн. а також заниження р.19 декларації з ПДВ за червень в сумі 101425грн. та заниження р.24 цієї ж декларації на 286186грн.

Також, встановлено порушення підпункту 3.1.3, пункту 3.1 статті 3, підпункту 4.2.9"г" пункту 4.2 статті 4, пункту 6.1 підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6, пункту 7.1 статті 7, пункту 19.2 статті 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 177.8 статті 177, пункту 167.1 статті 167, підпункту 167.1 статті 167, підпункту 1688.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим донараховано податок на прибуток у загальній сумі 9191,88грн. Одночасно, встановлено порушення пунктів 2.11, 3.1, 3.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке полягає у тому, що були відсутні достовірні підтвердні документи до авансового звіту на суму 12088,72грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.10.2013:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 8700383грн., у тому числі: 6976223грн. - за основним платежем, 1724160грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

№, яким зменшено залишок від`ємного значення податку на додану вартість на 286186грн. за червень 2013 року,

№, яким зменшено залишок від`ємного значення податку на додану вартість на 104338грн. за червень 2013 року;

№000011720, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 11535,42грн., у тому числі: 9191,88грн. - за основним платежем та 2343,54грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

№, яким застосовано штрафні санкції на суму 12089грн.

Крім того, 25.11.2013 на підставі висновків акту від 27.09.2013 №587/22-00/34065998 відповідач прийняв рішення №1 про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування, щодо ТОВ "Укрзернопром-Бердичів".

На підставі встановлених у акті обставин, відповідач дійшов висновку, що ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" не є сільськогосподарським підприємством у розумінні Закону України "Про податок на додану вартість" та Податкового кодексу України, а тому не має права знаходитись на спеціальному режимі оподаткування.

Не погодившись з означеними податковими повідомленнями-рішеннями та рішенням про виключення ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування та зобов`язання податкового органу вчинити певні дії, а саме: поновити ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" у реєстрі суб`єктів спеціального режиму оподаткування на додану вартість з дати виключення, поновити дію спеціального свідоцтва про реєстрацію як суб`єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість з дати виключення та видати спеціальне свідоцтво про реєстрацію як суб`єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, задовольнив позов частково. Ухвалено рішення, яким визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення від 15.10.2013 №, №, № та рішення від 25.11.2013 №1 про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування їх. Зобов`язано Бердичівську ОДПІ ГУ Міндоходів у Житомирській області поновити ТОВ "Укрзернопром-Бердичів" у реєстрі суб`єктів спеціального режиму оподаткування на додану вартість з дати виключення, поновити дію спеціального свідоцтва про реєстрацію як суб`єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість з дати виключення та видати спеціальне свідоцтво про реєстрацію як суб`єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

У решті позовних вимог відмовлено.

У межах доводів касаційної скарги, податковий орган оскаржує рішення судів попередніх інстанцій в частині скасування податкових повідомлень-рішень від 15.10.2013 №, №, №, рішення від 25.11.2013 №1 про виключення позивача з реєстру суб`єктів спеціального режиму оподаткування та зобов`язання вчинити дії.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним доводам у рамках даного касаційного провадження.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги частково, з огляду на наступне.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У даній справі податковий орган посилався на те, що в ході проведення перевірки не встановлено факту передання товарів від продавця до покупця, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів. Відповідач дійшов висновку, що в порушення підпункту 7.3 пункту 7 статті 7 закону України «Про податок на додану вартість» та статтей 187, 198 ПК України позивачем занижено податкове зобов`язання та податковий кредит.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), та права на віднесення витрат по його придбанню до складу валових витрат, платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

За змістом частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Дослідивши надані позивачем на підтвердження реального здійснення господарських операцій документи, копії яких містяться у матеріалах справи, суди дійшли правомірного висновку, що вони повністю відображають зміст та обсяги господарських операцій, складені і підписані сторонами у відповідності із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно пункту 209.6 статті 209 ПК України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до пункту 301.1 статті 301 цього Кодексу платниками фіксованого сільськогосподарського податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Водночас об`єктом оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком згідно з пунктом 302.1 статті 302 ПК України є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що кваліфікаційною вимогою для особи, яка претендує на набуття статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку, є частка сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходу суб`єкта господарювання.

Зокрема, вимоги статті 301 ПК України стосуються частки сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходів сільськогосподарського товаровиробника.

Відповідно до пункту 308.4 статті 308 ПК України дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з УКТЗЕД 2204 29 - 2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції, включає доходи, отримані від:

реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації продукції рослинництва на закритому ґрунті та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації продукції тваринництва і птахівництва та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;

реалізації сільськогосподарської продукції, що вироблена із сировини власного виробництва на давальницьких умовах, незалежно від територіального розміщення переробного підприємства.

Відповідно до викладеного, для цілей розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва враховуються доходи від реалізації продукції рослинництва, яка вироблена (вирощена) на угіддях, що належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування.

За змістом наведених норм Податкового кодексу України, для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовуються сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника.

Водночас, Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя. У свою чергу, Податковий кодекс України не зводить користування сільськогосподарськими угіддями лише до виникнення права оренди на відповідні земельні ділянки. Відповідно, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов`язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку.

Як вказав суд першої інстанції, під час розгляду справи у судовому засіданні представник позивача пояснив, що серед земельних ділянок, які використовуються TOB «Укрзернопром-Бердичів» на праві оренди є ряд земельних ділянок договори оренди яких або права на оренду яких, подані до державної реєстрації у встановленому законодавством порядку, однак така реєстрація ще не була завершена. Договори оренди з власниками відповідних ділянок укладені і ці земельні ділянки фактично використовуються TOB «Укрзернопром-Бердичів». Дані обставини фактичного використання позивачем земель сільськогосподарського призначення з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції не заперечувались представником відповідача.

Проте, під час розгляду справи судами не встановлено обставини щодо зайняття позивачем іншими видами діяльності та судами здійснено передчасний висновок, що реалізація сільськогосподарської продукції, виробленої ним на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів чи послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Правильною можна вважати позицію, що сільськогосподарська продукція повинна враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва у розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарського товаровиробника.

Лише за таких обставин продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу XIV Податкового кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

Перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерій щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва, встановлений статтею 301 Податкового кодексу України. Цей критерій дотримується в тому разі, якщо продукція рослинництва вирощена на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні платника податку, незалежно від стану державної реєстрації договорів оренди відповідних ділянок.

Для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

Відповідно, критеріями для віднесення товарів до сільськогосподарських для цілей застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість є належність цих товарів до певної товарної групи, а також створення цих товарів у процесі діяльності, визначеної пунктом 209.17 статті 209 ПК України (які також визначаються за відповідними групами класифікатора видів економічної діяльності).

Якщо товари відповідають визначеним товарним групам та отримані в результаті здійснення діяльності, що відповідає визначеним видам, вони є сільськогосподарськими і повинні враховуватися при визначенні питомої ваги сільськогосподарських товарів для цілей застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, визначальним для встановлення права особи застосовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість є дотримання сільськогосподарським товаровиробником критерію щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно. Вказані обставини, що мають визначальне значення судами встановлені не були.

Суд зауважує, що недотримання питомої ваги щодо реалізації сільськогосподарських товарів є підставою для застосування до сільськогосподарського товаровиробника правил загального режиму оподаткування податком на додану вартість. Умови, за яких сільськогосподарське підприємство втрачає право застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, встановлені пункту 209.11 статті 209 ПК України. Відповідно до зазначеної норми, якщо суб`єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов`язане визначити податкове зобов`язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку.

Водночас, касаційний суд зауважує, що згідно пункту 209.2 статті 209 ПК України згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

На підставі встановлених обставин, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд вважає за необхідне направити справу на новий судовий розгляд.

Частинами першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими положеннями статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень частини першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, Верховний Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій передбачені вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлено неповно, не досліджено доказів які мають першочергове значення для встановлення достовірних обставин, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

При новому розгляді справи судам необхідно перевірити чи підтверджено обставини постачання платником виробленої ним продукції на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, саме з урахуванням, що питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно. Судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Бердичівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова

Судді Верховного Суду