Справа № 450/1875/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/5158/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Мельничук Б.Б,

позивач: Шубак О.І.

відповідач: Сивоус С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року у справі № 450/1875/18 за адміністративним позовом Приватного підприємство «Ортотоп» до Головного управління Держпраці у Львівській області, Заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак Олени Олегівни про скасування постанов про накладення штрафу,-

суддя в 1-й інстанції - Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення - 14 год. 40 хв,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 08.04.2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Ортотоп» (далі - ПП «Ортотоп», позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак Олени Олегівни про визнання дій протиправними та скасування постанов про накладення штрафу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, 10.05.2018 року інспектором праці проведено інспекційне відвідування приватного підприємства «Ортотоп», за результатами якого складено Акт інспекційного відвідування №ЛВ 418/1095/АВ від 10.05.2018 року. Окрім цього, першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак Оленою Олегівною складено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ418/1095/АВ/ФС/1 від 31.05.2018 на підставі ч.ч.1,3 ст. 24 КЗпП України, вирішено накласти на приватне підприємство «Ортотоп» штраф у розмірі 223 380,00 грн.; постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ418/1095/АВ/ФС/2 від 31.05.2018 року на підставі ч. 6 ст. 95 КЗпП України, вирішено накласти на приватне підприємство «Ортотоп» штраф у розмірі 223 380,00 грн.; постанову №ЛВ 418/1095/АВ/ФС/3 від 31.05.2018 року на підставі ч. 6 ст. 95 КЗпП України, вирішено накласти на приватне підприємство «Ортотоп» штраф у розмірі 3723,00 грн..

На думку позивача, зазначені постанови складені з порушенням норм чинного законодавства, оскільки зафіксовані у них порушення заперечуються відповідними документами.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими особами №ЛВ418/1095/АВ/ФС/1, №ЛВ418/1095/АВ/ФС/2, №ЛВ418/1095/АВ/ФС/3 від 31.05.2018 року. В задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак Олени Олегівни щодо прийняття постанов про накладення штрафу відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпраці у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Скаржник вказує, що суд першої інстанції під час вирішення справи не повно та не всебічно дослідив обставини справи, а матеріали справи підтверджують факт порушення відповідачем трудового законодавства.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що заступником начальника Управління Стецько А.Я. видано наказ від 05.05.2018 року №0929-П та направлення від 05.05.2018 року №0855, якими інспектору праці - головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятості та інших нормативно-правових актів у Львівській області Ракубовчук Світлані Богданівні доручено провести інспекційне відвідування на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, праці неповнолітніх, гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків у ПП «Ортотоп».

За результатами інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування № ЛВ 418/1095/АВ від 10.05.2018 року у якому порушення законодавства про працю, серед іншого:

- вимог ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України №413 встановлено, що за виконанням трудової функції, що полягала в оформленні замовлення взуття головним державним інспектором зафіксовано ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами фото- та відеофіксації, зробленої під час проведення контролюючого заходу та долученими до матеріалів інспекційного відвідування, та, у якої відібране письмове пояснення. У наданому письмовому поясненні Лоза Христина Юріївна зазначає, що вона працює у ПП «Ортотоп», яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Циганівка, 12 з 15.04.2018 року на посаді технолога, але з подальшим переведенням на посаду реабілітолога. Робочий графік з 09.00 до 18.00 год., обідня перерва 1 год., з понеділка по п'ятницю. На момент проведення інспекційного відвідування заробітну плату ще не отримувала. Станом на 07.05.2018 року жодних документів по працевлаштуванню із роботодавцем не підписувала, оскільки керівництво повідомило їй, що вона проходить стажування.

Також за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: м. Львів, вул. Циганівка, 12 за виконанням трудової функції, що полягала у виготовленні продукції, головним державним інспектором зафіксовано працівника ОСОБА_14, що підтверджується матеріалами фото- та відеофіксації, зробленої під час проведення контролюючого заходу та долученими до матеріалів інспекційного відвідування. Під час спілкування вказана особа повідомила про те, що вона працює на ПП «Ортотоп» близько року на посаді заготівельника та жодних документів щодо офіційного працевлаштування або надання послуг чи виконання певних робіт з роботодавцем не укладала.

- вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці» індексація заробітної плати працівників підприємства не проводиться, а саме: при вивченні штатного розпису працівників підприємства з січня 2017 року, підтверджуючих документів по нарахуванню, виплаті заробітної плати працівникам підприємства в період з січня 2017 по грудень 2017 року встановлено, що у 2017 року індексація заробітної плати не нараховувалась та не проводилась до оплати таким працівникам: ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7.

Також зазначено, що станом на 10.05.18 посадовими особами підприємства не надано підтверджуючих документів по нарахуванню та виплаті сум індексації заробітної плати за період 2017 року зазначеним працівникам.

- вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України, а саме: при огляді документів, наданих адміністрацією підприємства, зокрема журналу реєстрації наказів, табелів обліку робочого часу встановлено, що працівникам ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13. не надавались щорічні відпустки. При звільнені зазначених працівників відповідно до розрахунково- платіжних відомостей та відомостей на виплату грошей не виплачена грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки.

Надалі, 31.05.2018 року першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області Грицак О.О. винесено постанову №ЛВ 418/1095/АВ/ФС/1 про накладення штрафу на ПП «Ортотоп» у розмірі 223 380,00 грн. за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України № 413; постанову №ЛВ 418/1095/АВ/ФС/2 про накладення штрафу на ПП «Ортотоп» у розмірі 223 380,00 грн. за порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці»; постанову №ЛВ 418/1095/АВ/ФС/3 про накладення штрафу на ПП «Ортотоп» у розмірі 3723,00 грн. за порушення вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України.

Не погоджуючись з прийнятими постановами та діями посадової особи, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що викладений у Акті висновок відповідача про нібито вчинений позивачем фактичний допуск ОСОБА_1., та ОСОБА_14 до роботи без оформлення трудового договору у письмовій формі не відповідає фактичним обставинам справи та не є достатньо обґрунтованим з точки зору відповідності чинному законодавству України, яке регламентує відповідні суспільні відносини.

Суд зокрема зазначив, що оскільки позивач уклав з фізичними особами трудові угоди, які є предметом регулювання Цивільного кодексу України, у позивача не виникало жодного обов'язку щодо надання тому чи іншому органу повідомлення за формою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2015 року №413, а відтак дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин, що стосуються допуску до роботи ОСОБА_1. та ОСОБА_14 позивач не допустив порушення вимог ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України № 413, а тому винесена відповідачем оскаржена постанова про накладення штрафу №ЛВ418/1095/АВ/ФС /1 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо порушень позивачем ч. 6 ст. 95 КЗпП України в частині не здійснення індексації заробітної плати, суд першої інстанції встановив, що при вивченні штатного розпису працівників підприємства з січня 2017 року, підтверджуючих документів по нарахуванню, виплаті заробітної плати працівникам в період з січня 2017 року по грудень 2017 року індексація заробітної плати не нараховувалась та не проводилась до оплати наступним працівникам: ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7., а відтак погодився із висновком відповідача щодо порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України та ст. 33 Закону України «Про оплату праці».

Щодо невиплати позивачем працівникам компенсації за всі невикористані дні відпустки, суд першої інстанції зазначив, що працівникам Потюк О.В., ОСОБА_9., ОСОБА_10.. ОСОБА_11.. ОСОБА_12. ОСОБА_5 не було надано щорічних відпусток.

При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач не заперечує наявності виявлених порушень, оскільки з пояснюючої від 10.05.2018 року, долученої до матеріалів справи, вбачається, що працівники підприємства не були у відпустках впродовж останніх двох років, оскільки не зверталися з відповідними заявами про надання їм відпусток. При звільнені зазначених працівників, відповідно до розрахунково - платіжних відомостей та відомостей на виплату грошей, грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки не виплачена, що є порушенням ст. 83 КЗпП України. Відтак, суд першої інстанції погодився із висновком відповідача щодо порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивач допустив порушення трудового законодавства, за що притягнутий до відповідальності згідно з постановами №ЛВ418/1095/АВ/ФС/2 та №ЛВ418/1095/АВ/ФС/ 3, разом тим встановив, що відповідачем порушено процедуру розгляду справи про накладення штрафу, що позбавило можливості позивача права бути присутнім при розгляді справи, надавати заперечення та пояснення щодо відповідних фактів, подавати документи щодо оформлення працівників (угоди, акти виконаних робіт) тощо.

Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що участь позивача в розгляді справи про накладення штрафу, подання ним відповідних доказів могло вплинути на прийняття відповідних рішень відповідачем, відтак постанови про накладення штрафу від 31.05.2018 №ЛВ418/1095/АВ/ФС 1, № ЛВ418/1095/АВ/ФС 2 та № ЛВ 418/ 1095/АВ/ФС 3 є протиправними, а тому їх необхідно скасувати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України надано визначення поняттю «трудовий договір», відповідно до якого таким є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Норми ст. 265 Кодексу законів про працю України передбачають відповідальність за порушення законодавства про працю. Так, зокрема, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Із змісту наведеного слідує, що підставою для застосування вказаних санкцій є факт допуску без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб'єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.

Такі відносини регулюються законодавством про працю, при цьому сторони розуміють та усвідомлюють таку обставину, але жодним чином не оформляють таких відносин. Сфера регулювання ст.24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які за своїм змістом регулюються трудовим законодавством, а застосування штрафних санкцій за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» регулюється Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 року (далі - Порядок №509).

Для притягнення суб'єкта господарювання до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України, посадові особи уповноваженого органу повинні довести належними та допустимими доказами факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Відповідно з урахуванням складу трудових правовідносин, для встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, посадові особи відповідача повинні довести наявність трудових відносин між працівником та роботодавцем, яким, в даному випадку вважається ПП «Ортотоп».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату, послуги. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Натомість, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляються актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами ЦК України.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Отже, відносини, які виникають з цивільно-правового договору про надання послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та виконавцем.

Висновки аналогічного змісту також викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17 та від 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17.

Судом першої інстанції встановлено, що за результатами інспекційного відвідування у позивача виявлено порушення, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України, ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.83 КЗпП України, про що складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 10.05.2018 року №ЛВ418/1095/АВ/1.

Підставою для накладення на позивача штрафу у розмірі 223380,00 грн, слугував, на думку відповідача, фактичний допуск працівників ОСОБА_1. та ОСОБА_14 до роботи без оформлення трудового договору.

Матеріали справи підтверджують, що між ОСОБА_1 та ПП «Ортотоп» укладено угоду №19 від 16.04.2018 року, з якої вбачається, що виконавець бере на себе зобов'язання виконати роботи із зняття мірок для виготовлення ортопедичного взуття чи устілки ортопедичної та підготовлення документів, необхідних для виготовлення цих засобів реабілітації, в термін із 16.04.2018 року по 31.12.2018 року /т.1 а.с.165/.

За результатами виконаних робіт між ОСОБА_1 та ПП «Ортотоп» складено відповідні акти виконаних робіт від 31.05.2018 року, від 30.06.2018 року, від 31.07.2018 року. ОСОБА_1. виплачені грошові кошти за угодою, що підтверджується відомостями на виплату грошей №ВЗП-000011 за червень 2018 року, №ВЗП-000009 за травень 2018 року.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_1 підтвердила факт укладення угоди №19 від 16.04.2018 року, отримання коштів за виконану роботу, а також пояснила, що при наданні пояснень до кінця не зрозуміла, що укладена угода №19 від 16.04.2018 року за своїм змістом є трудовою.

Також суд встановив, що між ОСОБА_14 та ПП «Ортотоп» укладено угоду № 20 від 16.04.2018 року, з якої вбачається, що остання бере на себе зобов'язання виконати роботи із пошиття ортопедичного взуття, в термін 16.04.2018 року по 31.12.2018 року.

За результатами виконаних робіт між ОСОБА_14 та ПП «Ортотоп» складені відповідні акти виконаних робіт від 31.05.2018 року, від 30.06.2018 року, від 31.07.2018 року. ОСОБА_14 виплачені грошові кошти за угодою, що підтверджується відомостями на виплату грошей №ВЗП-000011 за червень 2018 року, №ВЗП-000009 за травень 2018 року.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_1 підтвердила факт укладення угоди №20 від 16.04.2018 року, отримання коштів за виконану роботу, а також пояснила, що графік роботи в неї вільний залежить від обсягу роботи.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що викладений у Акті висновок відповідача про нібито вчинений позивачем фактичний допуск ОСОБА_1., та ОСОБА_14 до роботи без оформлення трудового договору у письмовій формі не відповідає фактичним обставинам справи та не є достатньо обґрунтованим з точки зору відповідності чинному законодавству України, яке регламентує відповідні суспільні відносини. Позивач уклав з фізичними особами трудові угоди, які є предметом регулювання Цивільного кодексу України, у позивача не виникало жодного обов'язку щодо надання тому чи іншому органу повідомлення за формою, встановленою постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2015 року №413.

Відтак вірним є висновок суду першої інстанції, що про те, що позивач не обмежений в праві залучати фізичних осіб до виконання певного виду роботи на підставі цивільних договорів, і не зобов'язаний законодавством укладати тільки трудові договори, а тому позивач не допустив порушення вимог ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України № 413.

Що стосується порядку повідомлення позивача про розгляд справи про накладення штрафу, суд першої інстанції вірно зазначив, що суб'єкт господарювання повинен бути повідомлений про розгляд справи не пізніше ніж за п'ять днів до дати такого розгляду, тобто особа не пізніше зазначеного строку вже повинна бути обізнана про місце, дату та час такого розгляду для отримання можливості належним чином підготуватись до розгляду справи.

До матеріалів справи долучено рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 18.05.2018 року № ЛВ/418/1095/АВ/ТД/МТ/ІП, яким уповноважена особа відповідача призначила до розгляду справу про накладення штрафу на позивача на 31.05.2018.

Викликом на розгляд справи від 25.05.2018 за №170/3/11-37 відповідач повідомив позивача, що розгляд справи про накладення штрафу відбудеться 31.05.2018 року о 09 год. 30 хв. у приміщенні Головного управління Держпраці у Львівській області.

Вказаний виклик надіслано на адресу позивача 25.05.2018 року, тобто, лист із викликом про розгляд справи скеровано позивачу за шість днів, проте позивач отримав поштове відправлення лише 08.06.2018 року.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач не повідомив позивача у встановлений строк, тобто (не пізніше 5 днів) про розгляд справи, оскільки справу може бути розглянуто без участі представника суб'єкта господарювання або роботодавця у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Відтак дійшов до вірного висновку, що позивач допустив порушення трудового законодавства, за що притягнутий до відповідальності згідно з постановами №ЛВ418/1095/АВ/ФС/2 та №ЛВ418/1095/АВ/ФС/3, проте порушення процедури розгляду справи про накладення штрафу, позбавило можливості позивача права бути присутнім при розгляді справи, надавати заперечення та пояснення щодо відповідних фактів, подавати документи щодо оформлення працівників (угоди, акти виконаних робіт) тощо.

Ключовим питанням у справі є застосування п.6 Порядку №509, що полягає у наявності обов'язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення. Зміст обов'язку, що покладається на уповноважену посадову особу п.6 Порядку №509 не вичерпується лише надсиланням тексту повідомлення, оскільки здійснення процедури надсилання повідомлення без належного отримання, не свідчить про поінформованість особи, котра притягується до відповідальності, відомостей про час та місце розгляду справи, а отже нівелює право, яким наділена кожна особа.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року у справі № 450/1875/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. В. Гуляк
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 01.10.2019 року.