Справа № 815/1824/18
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2019 року

Київ

справа №815/1824/18

адміністративне провадження №К/9901/67096/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Жук А.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2018, ухвалене у складі головуючого судді Соколенко О.М., та постанову П'ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018, прийняту у складі колегії суддів: Крусян А.В. (головуючий), Градовський Ю.М., Яковлєв О.В.

І. Суть спору

1. У квітні 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

1.1. визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 06.03.2018 №83-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1.

1.2. зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1.

2. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки має обґрунтовані побоювання вважати, що там його можуть переслідувати представники руху «Талібан», застосувати до нього тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

3. Також позивач послався на пункт 6.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.09.2011 №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 05.10.2011 за №1146/19884, звертаючи увагу на те, що ДМС України вирішила питання про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через 1 рік після постановлення ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду про залишення без змін постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017 у справі №815/7245/16 щодо визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 29.11.2016 №228 та зобов'язання останнього прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. На підставі викладеного, вважає оскаржуване рішення ДМС України від 06.03.2018 №83-18 неправомірним.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

5. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ісламської Республіки Афганістан.

6. 25.10.2016 позивач автомобільним транспортом нелегально прибув в Україну.

7. 18.11.2016 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи це неможливістю повернення на батьківщину у зв'язку з неодноразовими погрозами від талібів, які вбили його друзів.

8. Відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, з урахуванням результатів співбесід та вивчення наданих позивачем доказів, на підставі висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято наказ від 29.11.2016 №228 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

9. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017, у справі №815/7245/16 визнано неправомірним та скасовано наказ від 29.11.2016 №228 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10. На виконання постанови суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено наказ від 21.06.2017 про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2016OD190.

11. Особова справа ОСОБА_1 разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області направлена до ДМС України.

12. Рішенням ДМС України від 06.03.2018 №83-8 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні.

13. Підставою для прийняття такого рішення, відповідно до матеріалів особової справи стало те, що необхідних аргументів та доказів на підтвердження обставин, що свідчили б про загрозу життю позивача на батьківщині не встановлено, а небажання повертатися до країни громадянської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

14. Зокрема, у висновку від 06.02.2018 зазначено, що відповідно до отриманих пояснень, 25.09.2016 заявник легально вибув з Афганістану до Російської Федерації авіарейсом Кабул (Афганістан)-Москва (РФ) на підставі паспортного документу, який за заявою забрав посередник у м. Москва. На території РФ заявник перебував протягом 1 місяця у приватному будинку м.Москви, після чого нелегально вибув на територію України легковим автомобілем. Державний кордон нашої країни перетнув 25.10.2017, нелегально, поза пунктом пропуску, місце перетину кордону встановити не передбачається можливим. Після потрапляння на територію нашої країни заявник спочатку дістався до м. Києва, звідки виїхав до м. Одеси. Через нелегальний в'їзд в Україну особу було направлено на проходження співбесіди та надання пояснень щодо незаконного перетину державного кордону України до територіально підрозділу ДПС. Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 18.11.2016, на особу було складено протокол та постанову, передбачені статті 203 КУпАП.

15. На підставі зазначеного рішення 06.03.2018 винесено повідомлення №457 про відмову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16. Не погоджуючись з рішенням міграційної служби щодо відмови у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

17. Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 16.07.2018, залишеним без змін постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у задоволенні позову відмовив.

18. Ухвалюючи таке рішення, суди дійшли висновку про те, що в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

19. Крім того, позивач не приховує того факту, що ні в минулому, ні на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні на підставі офіційних документів та при наявності коштів, в подальшому змінити місце проживання на більш розвиненішу країну Європи.

20. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, а тому суди оцінили їх як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

IV. Касаційне оскарження

21. Позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

22. У касаційній скарзі ОСОБА_1, зокрема, вказує, що міграційним органом не досліджено належним чином ситуації в країні-походження заявника, не досліджено офіційні міжнародні джерела, інформація в яких є діаметрально протилежною ніж у висновку ДМС України. Відповідно до загальнодуступної інформації, викладеної у ЗМІ України та інших міжнародних джерелах, ситуація в Афганістані є вкрай незадовільною, небезпечною для життя, існує реальна погроза з боку угрупування «Талібан».

23. Також позивач стверджує, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2017, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 (справа №815/7245/16) зобов'язано відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1.

24. Процедура повторного розгляду заяви повинна здійснюватись з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення міграційної служби. Однак, приймаючи рішення від 06.03.2018 № 83-18 ДМС України проігнорувала висновки судів у справі №815/7245/16.

25. Вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки всім обставинам цієї справи, а тому мають бути скасовані.

26. У відзиві на касаційну скару представник ДМС України зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили обґрунтовані рішення, норми матеріального та процесуального права судами застосовані правильно, обставини спірних правовідносин з'ясовані повно і всебічно. Натомість доводи позивача щодо наявності небезпеки у країні походження ґрунтуються лише на її суб'єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви вірогідність небезпеки в країні громадянської належності позивача.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

27. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

29. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30. Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

32. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

33. Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

34. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

35. При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

36. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

37. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

38. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

39. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

40. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

41. Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

42. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

43. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

44. Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

45. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

46. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

47. Отже, обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

48. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

49. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

50. Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

VI. Позиція Верховного Суду

51. Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки має обґрунтовані побоювання вважати, що там його можуть переслідувати представники руху «Талібан», застосувати до нього тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

52. Так, причиною виїзду позивача з країни громадянської належності є загроза його життю та здоров'ю через роботу у період з 2013 - кінець 2015 років на військовій базі «Піарті» в іноземній компанії «Пролог», яка розташована в Афганістані (м. Лашкаргах). В 2015 році він почав отримувати поштою погрози від представників радикального руху «Талібан» через свою професійну діяльність та двох його знайомих, які з ним працювали, схопили члени вказаного угрупування та через деякий час їх знайшли мертвими.

53. Верховний Суд зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

54. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

55. Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

56. Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

57. Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи копій матеріалів особової справи №2016ОD0190 громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 18.11.2016 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №223 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причину - робота водієм в «натовських» військах (том 1 а.с.97-98).

58. У цій заяві позивач вказав, що він народився в Ірані в м.Західан де навчався до 5 класу та в подальшому переїхав з батьками в Афганістан. За сімейними обставинами не зміг продовжувати навчатись, працював водієм з натовськими військовослужбовцями. У заяві позивач вказав, що йому декілька разів погрожували і говорили, щоб він не працював з натовськими військами, однак, у зв'язку із фінансовими проблемами ОСОБА_1 продовжував працювати. Після того, як двох друзів позивача, які працювали з натовськими військами вбили, позивач та його батьки почали побоюватись за життя ОСОБА_1, через що він покинув провінцію Гельманд та переїхав до м.Кабул. Деякий час позивач перебував у місті Кабул, та в подальшому знайшов людину, яка направляла людей до Європи. Позичивши грошей, позивач домовився з вказаною особою направити його до Європи. Спершу позивач з м.Кабул вирушив літаком до Москви, а потім на машині - до м. Києва. В подальшому позивач вирушив до м. Одеси, оскільки там проживала його сестра.

59. Під час проведення анкетування 21.11.2016 (том 1 а.с.110-114) позивач повідомив про погрози талібів через те, що він працював в іноземній компанії «Пролог» водієм, які називали його «невірним», наказували позивачу, щоб той покинув роботу, однак останній продовжував працювати через фінансові труднощі. Вказані обставини, як вказав позивач, відбувались у 2015 році. Також позивач стверджував, що він отримував листи-погрози, що таліби схопили його друзів, громадян Афаністану, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, яких вбили.

60. Також, під час анкетування позивач зазначив, що ні він, ні його члени родини не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання; він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов'язаним.

61. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1 а.с.106-109). У вказаному реєстраційному листку вказано, що позивач народився в Афганістані, пров. Гільменд, м.Лашкаргах, район Картелаган, протягом останніх 10 років працював в компанії «Пролог», з країни постійного проживання виїхав 25.09.2016, а 25.10.2016 перетнув у невідомому місці український кордон без документів. Причиною виїзду з останньої країни проживання позивач вказав особисті причини.

62. Крім того, під час співбесіди 22.11.2016 (том 1 а.с. 127-131) позивач вказав що він не мав наміру прямувати саме до України, а хотів потрапити в Європу, що йому й обіцяв посередник, жити, наприклад у Німеччині, там де краще. Також позивач повідомив, що його ніколи не переслідували в м.Кабул, оскільки там безпечно, доказів надходження погроз на його адресу, які приходили на поштову скриньку в нього не збереглося.

63. Під час співбесіди 01.08.2017 року позивач повідомив, що його родичів, які залишились проживати в провінції Гільменд ніхто не переслідує.

64. 02.08.2017 під час співбесіди позивач серед іншого вказав, що йому невідомо яким чином було вбито його друзів, причина смерті яких спонукала його покинути Афганістан, йому не відомо чи наразі його розшукують представники угрупування «Тілібан», однак, стверджував, що по поверненню на Батьківщину представники цього угрупування його вб'ють. Причиною звернення до міграційної служби позивач вказав потребу в допомозі знаходитись на території України легально та необхідність у отриманні документів, щоб уникнути затримання правоохоронцями. Також зазначив, що його родичі не були причетні до насильницьких викрадень або зникнень в Афганістані.

65. Разом з тим, позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено на чому саме ґрунтуються побоювання щодо можливої загрози його життю. ОСОБА_1 не зміг чітко пояснити обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників угрупування «Талібан», через свою колишню працю в компанії «Prolog»; не зміг надати документальне підтвердження своїх слів про листи-погрози, які нібито, неодноразово були підкинуті до будівлі, де він проживав; зі слів шукача захисту він не пам'ятає дати надходження листів-погроз, які у подальшому знищив (порвав). Крім того, після отримання даних листів позивач продовжував працювати у вищевказаній компанії та не звернувся за допомогою до керівництва компанії чи правоохоронних органів за сприянням у вирішенні даної проблеми.

66. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до Афганістану. Зі слів шукача захисту, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів. Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у заявника проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками.

67. В той же час родичі позивача по теперішній час проживають у м.Лашкаргах. Зі слів особи, його найближчі родичі, а саме батько, матір, четверо братів місце постійного проживання на Батьківщині не змінювали, від будь-яких конфліктів на території країни громадянської належності не постраждали, мають доступ до широкого кола соціальних послуг: працевлаштування, медичної допомоги, харчування, тощо. Позивач підтримує зв'язок з членами родини через мережу Інтернет за допомогою програми «Вайбер», декілька разів на 2-3 тижні, що свідчить про наявність засобів для комунікацій на Батьківщині: телефонію та Інтернет. Разом з тим, рідні не змінювали місце постійного проживання на Батьківщині після виїзду заявника з Афганістану, що свідчить про відсутність потреби у захисті від державних чи недержавних агентів переслідування.

68. Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану та обґрунтованих пояснень позивач не навів. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірного переслідування.

69. З аналізу наведеного слідує, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

70. Як вбачається з протоколів співбесіди, ОСОБА_1 знаходився протягом деякого часу у м. Кабул (Афганістан) і жодних переслідувань не зазнавав. Тобто, фактично позивач мав альтернативу внутрішнього переміщення, беручи до уваги небажання заявника повертатись до регіону постійного проживання (пров.Гільменд, Афганістан).

71. При таких обставинах Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв'язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

72. Позивач не послалася на досвід будь-яких осіб, зокрема рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, які зазнали переслідування в країні громадянської належності.

73. У матеріалах справи відсутні, а до суду та органів міграційної служби не надані докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

74. Позивач під час звернення за захистом не повідомив про побоювання зазнати серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження у разі повернення до країни громадянської належності.

75. Громадянином Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження.

76. Також, позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

77. Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

78. У касаційній скарзі позивач вказує на те, що під час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС України не було проаналізовано точної і актуальної інформації по країні громадянського походження позивача.

79. Разом з тим, як встановлено судами та слідує з матеріалів справи відповідачем при прийнятті рішення були перевірені доводи позивача, проведено збір та аналіз інформації про країну походження, в тому числі статті з таких міжнародних джерел:

79.1. - «Більше примусово депортованих з Європи прибувають до Кабула»

(http://www. aljazeera. com/news/2017/04/forced-deportees-europe- arrive-kabul-48100.html), 01.04.2017;

79.2. - «Італія виділить 120 млн. євро на розвиток сил безпеки в Афганістані» (http://afghanistantodav.ru/hovosti/italia-vydelit-eu120-mln), 05.03.2018;

79.3. - «Болгарія направила ще 158 військовослужбовців в Афганістан» (http://afghanistantodav.ru/hovosti/bolgariya-otpravila-eshchyo-158), 18.01.2018;

79.4. - «Уельс зустрічає афганських, міжнародних партнерів в Кабулі» (http://afghanistantimes.af/wells-meets-afghan-international-partners-in-kabul), 05.12.2017;

79.5. - «Президент Афганістану зустрічається з Генеральним секретарем ООН» (http://www.bakhtarnews.com.af/eng/ sесurity/item/30161 -president-ghani- meets-with-un-secretary-general.html), 22.09.2017, тощо.

80. Отже, на підставі моніторингу відкритих міжнародних інтернет джерел та інформації по країні громадянської належності позивача міграційним органом встановлено, що ситуація в країні походження позивача стабілізується, державою проводяться активні військові дії для забезпечення загальної безпеки в багатьох районах Афганістану та зокрема провінції Гільменд.

81. Крім того, Суд вважає помилковими доводи позивача про неврахування висновків судів у справі №815/7245/16.

82. Так, згідно постанови суду від 21.02.2017 у справі №815/7245/16 суд дійшов висновку, що при вирішенні заяви позивача відповідачем не в повній мірі виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про країну походження позивача відповідачем не перевірялася в повній мірі, не прийнято до уваги Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, Доповідь Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН від 07.03.2016 та не наданий аналіз цих джерел інформації, не вимагалися додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

83. У вказаному рішенні відсутні вказівки суду щодо прийняття міграційним органом рішення саме про надання позивачу статусу біженця, натомість в ньому містяться посилання на недоліки проведення процедури перевірки заяви позивача щодо не дослідження в повній мірі усіх обставин справи та ситуації в країні-походження іноземця.

84. У касаційній скарзі позивач, також, посилається на те, що орган міграційної служби не забезпечив йому нормальних умов для проведення співбесід та на ряд порушень під час проведення співбесід. Проте позивач протоколи співбесід не оскаржував, заперечень на них не подавав, недовіру перекладачеві не висловлював.

85. При таких обставинах Верховний Суд уважає, що суди попередніх інстанцій правильно дійшли висновку щодо правомірності рішення ДМС України від 06.03.2018 №83-18.

86. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

87. Також слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

88. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

89. З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

90. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

91. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2018 року та постанову П'ятого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 815/1824/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

А.В. Жук