Справа № 308/11958/18
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6261/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

апелянта ОСОБА_1

представника відповідача Саган Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року (ухвалене головуючим - суддею Микуляк П.П. у м. Ужгороді) у справі № 308/11958/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України про стягнення вартості санаторно-курортного оздоровлення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про стягнення вартості санаторно-курортного оздоровлення.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 20.07.2018 він звернувся до відповідача з заявою, у якій просив забезпечити виконання вимог законодавства України та Конституції України стосовно щорічного забезпечення санаторно-курортним оздоровленням ветеранів війни-інвалідів війни. Однак, як стверджує позивач, відповідач надав йому протиправну відписку за вих. № 12430/Б/99-99-04-04-02-14 від 20.08.2018, в якій не розмежовує оплату вартості путівки і з компенсацією і не виконав вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач зазначає, що йому саму компенсацію не потрібно, а потрібно, як визначено законом: п. 3 - «безоплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад». Вважає, що керівництвом ДФС України систематично не виконуються вимоги чинного законодавства стосовно щорічного забезпечення санаторно-курортними путівками ветеранів війни - інвалідів війни, учасників бойових дій та членів їх сімей, тому позивач щорічно змушений звертатися до суду і на підставі судових рішень стягувати вартість путівок для свого оздоровлення. У зв`язку з цим позивач просить стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДФС України вартість його санаторно-курортного оздоровлення у 2018 році в ДП «Клінічний санаторій Карпати» у розмірі 10440, 00 грн згідно з п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення із розрахункових рахунків ДФС України вартості санаторно-курортного оздоровлення у 2018 році в ДП «Клінічний санаторій Карпати» в розмірі 10440, 00 грн. необґрунтованою та передчасною, оскільки позивачем не подавалася заява про забезпечення його санаторно-курортною путівкою до лікувального закладу на 2018 рік. Така заява в матеріалах справи відсутня, а позивачем такої суду не надано. Натомість, міститься лише заява про оплату санаторно-курортного лікування (а.с.5) згідно рахунку - фактури № СК - 0000057 від 06.02.2018 в розмірі 10440, 00 грн, однак самого рахунку - фактуру позивач суду не надав.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДФС України вартість його санаторно - курортного оздоровлення у 2018 році в ДП «Клінічний санаторій Карпати» в розмірі 10440, 00 грн згідно п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що суттю і предметом його звернення до суду є невиконання відповідачем п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме «безоплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно - курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно - курортного закладу і назад». Однак вважає, що суд першої інстанції плутає пряму вимогу закону щорічного забезпечення із компенсацією вартості путівки один раз на два роки. Додатково зазначає, що він до відповідача із заявою про компенсацію не звертався і до суду з позовом про стягнення компенсації також не звертався.

Апелянт в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач працював в ДФС України 20 років 6 місяців і 15 днів.

20.01.2010 позивач подав рапорт на ім`я Голови ДПА України, головного радника податкової служби України С.В . Буряка з проханням звільнити позивача за станом здоров`я на пенсію.

На підставі рапорту був виданий наказ Наказ ДПА України № 130-О від 15.02.2010 «По особовому складу податкової міліції», яким позивача звільнено зі служби в податкових органах.

Також позивач є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення від 26.04.2010 серії НОМЕР_2 (а.с. 4).

Згідно заяви від 20.07.2018 про оплату санаторно-курортного лікування позивач звернувся до Державної фіскальної служби України, у якій просив провести оплату його санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій «Карпати» згідно з рахунком-фактурою № СК - 0000057 від 06.02.2018 в розмірі 10440 грн на підставі п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.5).

Листом від 20.08.2018 № 12430/Б/99-99-04-04-02-14 «Про розгляд заяви», Державна фіскальна служба України повідомила позивача, що забезпечення санаторно-курортним лікуванням путівками пенсіонерів податкової міліції (інвалідів, учасників бойових дій, ветеранів) проводиться відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб і членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 № 446. Згідно з цим порядком пільгові путівки надаються за рахунок та у межах коштів, передбачених кошторисом на утримання ДФС у порядку черги для забезпечення санаторно-курортними путівками осіб, на яких поширюється дія Закону України від 22.10.1993 № 3552-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також в даному документі вказано про те, що виплату компенсації проводить для жителів Закарпатської області відділення Фонду соціального захисту інвалідів за списками наданими ДФС, а оплата самостійного санаторно-курортного лікування чинним законодавством не передбачена (а.с. 6).

Крім цього, листом від 26.07.2018 № 7820/Б/99-99-04-02-02-14 «Про розгляд звернення», Державна фіскальна служба України повідомила позивача про те, що розглянула звернення на Урядову «гарячу лінію» (вх. ДФС № БЕ-5501602/2737 від 18.07.2016) та заяву (вх. ДФС № 2933/Інше від 21.06.2016) щодо оплати санаторно-курортного оздоровлення у ДП «Клінічний санаторій «Карпати» та вказала на те, що відповідно до вимог виконавчого листа Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 № 308/4194/15-а Державна казначейська служба України стягнула з реєстраційного рахунку Державної фіскальної служби України на користь позивача грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування за 2014 та 2015 роки в сумі 7020, 00 грн (а.с. 7).

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в оплаті санаторно-курортного оздоровлення, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ч. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надається безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

На виконання вимог п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27.04.2011 за № 446, якою затвердив Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей (далі - Порядок № 446).

Пунктами 1, 2 Порядку № 446 передбачено, що цей Порядок визначає механізм забезпечення, зокрема, Державною податковою службою ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та членів їх сімей санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та інших Законів.

Державні органи забезпечують путівками до санаторно-курортних закладів не більше одного разу на рік, зокрема, ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно п. 6 Порядку № 446 вбачається, що за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються, зокрема, інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень).

Відповідно до п. 4 Порядку № 446 путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок, зокрема ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв`язку і членам їх сімей, особам, зазначеним у статтях 6-1 - 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.

Відтак з огляду на зазначене вище колегія суддів дійшла висновку, що позичав безсумнівно відноситься до категорій осіб, на яких поширюється вимоги п. 3 ч. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині забезпечення безплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Однак слід зазначити, що Порядком № 446, а саме п. 4 цього Порядку встановлено вимоги за наявності яких особам відповідно до п. 3 ч. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надаються відповідні пільги.

Так серед цих вимог зокрема зазначено, що путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.

Як згадувалось вище позивач звернувся до відповідача із заявою від 20.07.2018 про оплату санаторно - курортного лікування. Згідно цієї заяви ОСОБА_1 до неї долучив:

заяву про оплату санаторно - курортного лікування;

копію посвідчення інваліда війни;

довідку про одержання путівки на санаторно - курортне лікування;

копію сторінок паспорта та ідентифікаційного коду;

копію рахунку - фактури;

реквізити та номер банківського рахунку.

Відтак можна дійти висновку, що позивачем у всупереч вимогам п. 4 Порядку № 446 до заяви про оплату санаторно - курортного лікування не було долучено медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.

А тому, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки до поданої заяви про оплату санаторно - курортного лікування ОСОБА_1 не долучено всіх необхідних документів на підставі, котрих відповідач мав змогу надати позивачу безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту».

Поряд з цим колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт категорично наполягає на тому, що він просить стягнути саме вартість санаторно -курортного оздоровлення, а не компенсацію за таке оздоровлення. Окрім цього вважає, що Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб і членів їх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 № 446 суперечить вимогам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині щорічного забезпечення санаторно-курортним оздоровленням.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що саме Порядок № 446 і є тим механізмом реалізації норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині щорічного забезпечення санаторно-курортним оздоровленням.

Так згідно п. 4 Порядку № 446 путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок.

Відповідно до п. 10 Порядку № 446 закупівля та забезпечення путівками здійснюються в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік.

Пунктом 12 Порядку № 446 передбачено, що закупівля санаторно - курортних путівок здійснюється відповідно до законодавства, а відповідно п. 14 порядок організації направлення хворих на санаторно - курортне лікування, кількість путівок для осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, визначаються державними органами.

Колегія суддів зазначає, що Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 № 785 (далі - Порядок № 785).

Відповідно до п. 2 Порядку № 785 грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6 - 2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Грошова компенсація виплачується у таких розмірах:

інвалідам I і II груп - 100 відсотків середньої вартості путівки;

інвалідам III групи - 75 відсотків середньої вартості путівки.

Пунктом 3 Порядку № 785 встановлено, що підставою для виплати грошової компенсації є такі документи:

заява про виплату грошової компенсації;

посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку;

облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Згідно п. 4, 4-1 Порядку № 785 компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасникам бойових дій, учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виплачується за їх бажанням у розмірі вартості самостійного санаторно-курортного лікування на час проведення оздоровлення, але не більше ніж середня вартість санаторно-курортної путівки, визначена відповідно до пункту 7 цього Порядку.

Після отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування особами, зазначеними у пункті 4 цього Порядку, період наступного їх перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням або для отримання наступної компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування обчислюється з дня подання ними заяви та необхідних документів.

Така ж позиція висловлена і в Постанові Верховного суду від 17.04.2018 в справі №308/11674/16-а (№К/9901/5488/17 №К/9901/5494/17).

З врахуванням наведеного суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що хоча позивач - апелянт і наполягає на тому, що він вимагає стягнення вартості санаторно - курортного оздоровлення, така вимога, за своєю правовою природою, є вимогою про грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування, а відтак механізм такої компенсації врегульовано Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 № 785.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року у справі № 308/11958/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 01 жовтня 2019 року