Справа № 500/4294/15-а
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2019 року

Київ

справа №500/4294/15-а

адміністративне провадження №К/9901/14578/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Стеценка С.Г., Чиркіна С.М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікування і Діагностика" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 у складі колегії суддів: Кравченка К.В. (головуючий), Лук`янчук О.В., Градовського Ю.М. у справі №500/4294/15-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікування і Діагностика" до Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради Одеської області, Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1.Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лікування і діагностика" (надалі - ТОВ "Лікування і діагностика") звернулось до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області (надалі - Міськрада), Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради Одеської області (надалі - Фонд), в якому з урахуванням змінених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати рішення Міськради від 27.02.2015 №4897 VI "Про надання згоди на припинення договору оренди нежитлових приміщень по вулиці Клушина, 6 з ТОВ "Лікування і діагностика".

2.Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.12.2015 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міськради від 27.02.2015 №4897 VI "Про надання згоди на припинення договору оренди нежитлових приміщень по вулиці Клушина, 6 з ТОВ "Лікування і діагностика".

3.Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 скасовано постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.12.2015 і ухвалено нову, якою у задоволенні позову відмовлено повністю.

4.Судами попередніх інстанцій під час судового розгляду справи встановлено, що:

4.1.02.07.2012 між Фондом та ТОВ "Лікування і діагностика" укладено договір (нова редакція) оренди нерухомого майна чи іншого індивідуально визначеного майна, котре є власністю міської громади в особі Ізмаїльської міської ради (надалі - Договір), предметом якого є оренда нежитлових приміщень за адресою: м. Ізмаїл, вул. Клушина, 6 загальною площею 18,3 м.кв., в т.ч. приміщення №16, 16/1, які перебувають у терміновому платному користуванні ТОВ "Лікування і Діагностика", строк дії договору: з 02.07.2012 по 01.06.2015, включно.

4.2.Міськрадою прийнято рішення від 27.02.2015 №4897-VI "Про падання згоди на припинення договору оренди нежитлових приміщень по вулиці Клушина, 6 з ТОВ "Лікування та діагностика", пунктом 1 якого надано згоду на припинення Договору, в зв`язку з закінченням строку його дії, а пунктом 2 нежитлові приміщення за адресою: м. Ізмаїл, вул. Клушина, 6 загальною площею 18,3 м.кв. передано в оренду Комунальному підприємству "Ізмаїлфарм".

4.3.Листом від 10.03.2015 №01/04-180 Фонд повідомив ТОВ "Лікування і діагностика", що 01.06.2015 закінчується строк дії Договору та про прийняте Міськрадою рішення від 27.02.2015 №4897-VI. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вказаний лист отримано представником ТОВ "Лікування і діагностика" Баланевською Н.П. 25.03.2015.

4.4.Листом від 05.05.2015 №8 за підписом засновника ТОВ "Лікування і діагностика" Ігельник Д.М. запропоновано Міськраді продовжити оренду нежитлового приміщення під аптечний пункт.

4.5.05.06.2015 представниками Фонду та ТОВ "Лікування і діагностика" Баланевською Н.П. підписано акт приймання-передачі, яким нежитлові приміщення за адресою: м. Ізмаїл, вул. Клушина, 6 загальною площею 18,3 м.кв. повернуті орендодавцю.

5.Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у відповідача не було визначених статтею 17 Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 №2269-XII (надалі - Закон №2269-XII) підстав для дострокового припинення Договору з позивачем.

6.Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, послався на те, що оспорюване рішення Міськради за своєю суттю є волевиявленням власника комунального майна територіальної громади щодо розпорядження ним для власних потреб шляхом його витребування з користування позивача та передачі цього майна у користування іншого орендаря.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

7.Позивач подав касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати і залишити в силі постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.12.2015.

8.Аргументи скаржника на обґрунтування доводів касаційної скарги полягають у тому, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та допущені порушення норм процесуального права. Зокрема, скаржник наголошує, що за приписами частини 3 статті 17 Закону №2269-XII власник повинен попередити орендаря про свій намір використовувати орендоване майно для власних потреб не пізніше ніж за три місяці до закінчення договору оренди, чого не відбулось у випадку спірних правовідносин. Окрім того, скаржник зазначає про відсутність у ОСОБА_1 повноважень представляти інтереси ТОВ "Лікування і діагностика" на момент підписання акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 05.06.2015.

9.Відповідач заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подав.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

10.Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

11.Разом з тим, згідно з частиною 2 статті 4, пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

12.Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункту 7 частини 1 статті 3 КАС України у вказаній редакції).

13.Отже, необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, при цьому ці функції суб`єкт владних повноважень повинен здійснювати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

14.Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

15.Наведене узгоджується з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

16.Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

17.Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

18.Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

19.Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; далі - ГПК) визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

20.У частині 1 статті 12 ГПК у відповідній редакції закріплено правило, за яким господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

21.За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

22.Пунктами 1, 2 частини 1 статті 287 цього Кодексу встановлено, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є, зокрема, Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим або місцевими радами управляти майном, - відповідно щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим або є у комунальній власності.

23.Відтак, господарські суди на загальних підставах вирішують, зокрема, спори, пов`язані з орендою державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування.

24.З матеріалів справи вбачається, що спірні відносини виникли між сторонами з приводу укладеного договору оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Ізмаїл, вул. Клушина, 6 загальною площею 18,3 м.кв., спрямовані на виникнення цивільних прав та обов`язків, при цьому Міськрада у цих відносинах виступає як суб`єкт цивільного права, якому надано право розпоряджатися комунальним майном територіальної громади, а не як суб`єкт владних повноважень, який реалізовує свої владні управлінські функції.

25.Не є таким суб`єктом владних повноважень і Фонд, який виконує організаційні функції щодо розгляду питання про оренду комунального майна, його рішення носять рекомендаційний характер для органу місцевого самоврядування, у повноваження якого входить вирішення відповідних питань та не спричиняють юридичних наслідків для позивача.

26.Правова позиція аналогічного змісту у тотожних правовідносинах була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №1304/11018/2012 (2а/461/113/2013).

27.Також, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

28.За практикою Європейського Суду з прав людини "<…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" (пункт 24 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006, заяви №29458/04, №29465/04).

29.З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративного суду.

30.Пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

31.Частиною 1 статті 354 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

32.Тому, касаційна скарга підлягає до задоволення частково, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 344, 349, 355-356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

33.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікування і діагностика" задовольнити частково.

34.Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 08.12.2015 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2016 у справі №500/4294/15-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікування і діагностика" до Ізмаїльської міської ради Одеської області, Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення - скасувати і закрити провадження у даній справі.

35.Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Головуючий суддя Шарапа В.М.

Судді Стеценко С.Г.

Чиркін С.М.