Справа № 826/5872/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 вересня 2019 року

Київ

справа №826/5872/17

адміністративне провадження №К/9901/67076/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової Світлани Сергіївни, треті особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання протиправним та скасування рішення за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_2 (далі -позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової Світлани Сергіївни (далі також - відповідач), треті особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі також - третя особа), Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі також - ТОВ «Кей-Колект», третя особа), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23671653 від 14 серпня 2015 року щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Цукурова С.С. не наділена повноваженнями здійснювати державну реєстрацію прав власності на підставі договорів іпотеки, які містять іпотечне застереження. Також позивач зазначає, що відповідач не мала матеріально-правових підстав проводити реєстрацію права власності на підставі договору від 10 липня 2006 року № 14854, оскільки в даному випадку обов`язковим є укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року закрито провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірні правовідносини пов`язані із реєстрацією майнових прав, невиконанням умов цивільно-правової угоди, що випливають із договірних відносин, а тому, спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга подана 04 грудня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 826/5872/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що спір у справі є публічно-правовим, оскільки він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової Світлани Сергіївни, як до суб`єкта владних повноважень, з метою зобов`язання його скасувати незаконне рішення щодо державної реєстрації права власності на квартиру.

Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Враховуючи, що учасник справи оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, просить закрити провадження у справі з цих підстав, то за правилами частини шостої статті 346 КАС України є підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. В Україні систему судів утворено згідно з положеннями Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria»), заява № 36760/06, § 230).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 23, 24 та тексті свого рішення у справа "Сокуренко і Стригун проти України" (№ 29458/04 та № 29465/04) відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві керується законом, що приймається парламентом"; фраза "встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів; вимога стосовно того, що суд має бути "встановленим законом" є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві; вся організаційна система судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції (Coeme and others v. Belgium № 32492/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини у Рішенні у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держави-учасниці організувати їхню судову систему в такий спосіб, щоб їхні суди і трибунали виконували кожну зі своїх функцій (пункт 44), притаманну відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Керуючись статтями 341, 345, 346, 347, 359 КАС України,

У Х В А Л И В:

Справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової Світлани Сергіївни, треті особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання протиправним та скасування рішення передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді І.В. Желєзний

С.М. Чиркін