Справа № 120/1982/19-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н НЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Вінниця

19 вересня 2019 р. Справа № 120/1982/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача Бодачевської М.В.,

відповідача: Літвіна С.М.,

представника третьої особи Зарогляна А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування пункту 87 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту 87 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції де отримав поранення. У подальшому, йому проведено первинний огляд та встановлено другу групу інвалідності з 29.10.2018 року. Причиною інвалідності ОСОБА_1 , відповідно протоколу військово-лікарської комісії, є поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у зоні бойових дій. Вважаючи, що має право на призначення одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до Міністерства оборони України із відповідною заявою, про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги. Однак, протоколом засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 41 від 05.04.2019 року, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку із тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 87 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України, зобов`язати вчинити дії.

Ухвалою суду від 24.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 08.07.2019 року.

У судове засідання 08.07.2019 року з`явилися позивач та його представник, представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, свою позицію щодо заявленого позову суду не направив.

У зв`язку із неявкою представника відповідача у судове засідання судом поставлено на розгляд питання про відкладення підготовчого судового засідання.

При вирішенні зазначеного питання позивач та його представник поклались на розсуд суду.

Протокольною ухвалою суду від 08.07.2019 року суд відклав підготовче судове засідання на 23.07.2019 року.

08.07.2019 року представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Вінницький обласний військовий комісаріат.

15.07.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує щодо задоволення позову та зазначив, що з 15 вересня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 15% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК № 122350 від 15.09.2015).

Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Положеннями пункту 7 Порядку № 975 передбачено, що у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який встановлюється медико-соціальними експертними комісіями, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ступеня втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Таким чином, у зв`язку з встановленням 15.09.2015 року ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби позивачу була виплачена одноразова грошова допомога в сумі 14 469 грн.

Під час огляду 29.10.2018 року МСЕК встановило позивачу другу групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини вперше.

З урахуванням того, що первинний огляд МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності відбувся у 2015 році, після чого, позивачу виплачена одноразова грошова допомога, а повторний - у 2018 році, тобто понад дворічний термін, у відповідача не було підстав для прийняття рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

У судовому засіданні 23.07.2019 року судом поставлено на розгляд клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача підтримала заявлене клопотання.

Представник відповідача не заперечував щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заслухавши думку сторін, суд протокольною ухвалою суду із занесення її до протоколу судового засідання задовольнив клопотання позивача та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, з метою належного повідомлення третьої особи, а також для надання третій особі часу для надання пояснень по суту позову, суд відклав розгляд справи на 06.08.2019 року.

06.08.2019 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи щодо даного позову. Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначив, що 02.01.2019 позивач звернувся до Тростянецького об`єднаного районного військового комісаріату Вінницької області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. 10.01.2019 року заява позивача разом з доданими документами надійшла до ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак була повернена на доопрацювання до Тростянецького об`єднаного районного військового комісаріату Вінницької області та позивачу, у зв`язку відсутності зазначення причини втрати працездатності у довідці від 30.10.2018 року № 033012. 27.02.2019 року заява позивача разом з доданими документами повторно надійшла до Вінницький ОВК. 01.03.2019 року за вихідним № 12/429 ІНФОРМАЦІЯ_3 направив висновок до Департаменту фінансів Міністерства оборони України з пакетом документів позивача. 08.04.2019 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум під час засідання дійшла висновку про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалась у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення II групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки.

З урахуванням викладеного, вважає, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги прийняте протоколом № 28 від 01.03.2019 про відмову Позивачу у призначені одноразової грошової допомоги правильним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

У судовому засіданні Протокольною ухвалою суду від 06.09.2019 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 11.09.2019 року.

Протокольною ухвалою суду від 06.09.2019 року суд відклав судовий розгляд на 19.09.2019 року у зв`язку зі наданням часу сторонам для надання додаткових доказів.

У судовому засіданні 19.09.2019 року позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити.

Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні заперечували щодо позову та просили відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 2 від 01.08.2014 року сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта розвідувального взводу розвідувальної роти, що призваний Тростянецьким ОРВК Вінницької області 01.08.2014 року, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом вирішено вважати призначеним, зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення та вважати таким, що з 01.08.2014 року приступив до виконання службових обов`язків.

ОСОБА_1 з 04 жовтня 2014 року по 05 грудня 2014 року та з 15.12.2014 року по 18.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Дебальцево Донецька область. Підстава: витяги з наказу командира в/ч ПП В 4673 № 75 від 7.10.2014 року; № 127 від 9.12.2014 року; № 133 від 17.12.2014 року; № 50 від 10.03.2015 року, що підтверджується довідкою Військової частини - Польова пошта НОМЕР_2 №1149, а також довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 1666 від 27.04.2015 року, виданою військовою частиною - польова пошта НОМЕР_2 .

22.05.2015 року управлінням штабу військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , яке безтермінове та дійсне на всій території України, пред`явник якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Під час виконання службових обов`язків військової служби 18.02.2015 року у районі проведення антитерористичної операції під час виходу з міста Дебальцево, Донецької області у результаті обстрілу позивач отримав травму - пошкодження капсульно - зв`язкового апарату обох гомілково - ступневих суглобів, забої, садни м`яких тканих обох гомілок, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) на військовослужбовця військової частини ПП НОМЕР_2 сержанта ОСОБА_1 , 1981р.н. № 700 від 31.03.2015 року, виданою військовою частиною - польова пошта НОМЕР_2 .

14.07.2015 року позивачу проведено медичний огляд ВЛК в/ч НОМЕР_5 . Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) посттравматичний деформуючий артроз обох гомілко - ступних суглобів першої стадії після травми (18.02.2015 року) з больовим синдромом при фізичних навантаженнях, з незначним порушенням функції обох гомілково - ступних суглобів. Травма пов`язана із захистом Батьківщини .

У подальшому, обласною МСЕК № 2 м. Черкаси 30.10.2018 року проведено первинний огляд та встановлено II (другу) групу інвалідності з 29.10.2018 року, причина інвалідності травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Інвалідність встановлена безтермінова.

01.11.2018 року в управлінні праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради ОСОБА_1 отримав посвідчення серії НОМЕР_6 , відповідно до якого пред`явник цього посвідчення є інвалідом 2 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (копія додається).

11.11.2018 року на адресу військового комісара Тростянецького ОРВК надійшов грошовий атестат ф. 2 ЗУ № 402037 та довідка про додаткові види грошового забезпечення № 113/1469, як на сержанта запасу ОСОБА_1 .

Вважаючи, що позивач має право на одноразову грошову допомогу у розмірі 300- кратного прожиткового мінімуму ОСОБА_1 01.03.2019 року звернувся за призначенням такої виплати.

Однак, відповідно до витягу з протоколу № 41 від 05.04.2019 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянувши подані документи, дійшла висновку про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.

Свою відмову комісія мотивувала тим, що сержанту ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), якого 11.09.2015 року звільнено з військової служби та 15.09.2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталося 18.02.2015 року (довідка МСЕК серія 10 ААА № 122350 від 15.09.2015), а 29.10.2018 року під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби ( довідка МСЕК серія 12 ААБ № 128838).

08 травня 2019 року Вінницький обласний військовий комісаріат направив на адресу позивача лист № 12/1183, у якому повідомив про те, що згідно з протоколом № 41 від 05.04.2019 року прийняте рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

Вважаючи, що з 29.10.2018 року у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності з причин захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, а відповідачем протиправно відмовлено у виплаті такої допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно до ч. 1 ст. 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Частинами 2, 4 ст. 16-3 наведеного Закону передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

З аналізу наведених норм вбачається, що законодавством України передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Такі положення норми ст. 16-3 застосовуються при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Стаття 16 Закону України №2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, строків же реалізації права на одноразову грошову допомогу не передбачено, ані цим Законом, ані іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 9 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, яка прийнята відповідно до п. 2 ст. 16-2, п. 9 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Частиною 2 п. 3 Порядку №975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Стосовно того, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII від 06.12.2016 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ була доповнена абзацом 2 частини 4 відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 під час огляду з 15.09.2015 року було встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталося 18.02.2015 року (довідка МСЕК серія 10 ААА № 122350 від 15.09.2015), а з 29.10.2018 року позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи вперше.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким було доповнено ч. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Так, в силу ст. 58 Конституції України, норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 01.01.2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме - встановлення первинно групи інвалідності, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 29.10.2018 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Стаття 16-3 Закону України №2011-ХІІ у редакції до 01.01.2017 року не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, то позивач має право на отримання вказаної допомоги.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Зазначена норма мітить сполучник «або»., який відповідно до Академічного тлумачного словника Української мови застосовується у таких формах:

1. Розділовий: а) уживається на означення того, що з ряду перелічуваних предметів (явищ і т. ін.) можливий тільки один; б) уживається на означення того, що предмети чи явища періодично чергуються або змінюються іншими;

2. Або або: а) підкреслює взаємовиключення перелічуваних предметів, явищ і т. ін.; б) посилює роздільність у чергуванні перелічуваних предметів, явищ і т. ін.

3. Пояснювальний: виступає в значенні тобто, інакше кажучи.

Відтак, норма закону розмежовує поняття. Отже, норма закону розмежовує поняття інвалідності та часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Відтак, суд акцентує увагу на тому, що згідно довідки №128838 серії 12ААБ від 30.10.2018 року Обласної МСЕК № 2 м. Черкаси ОСОБА_1 проведено первинний огляд та встановлено II (другу) групу інвалідності з 29.10.2018 року, причина інвалідності травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Інвалідність встановлена безтермінова.

Отже, ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІ групи вперше лише з 29.10.2018 року, до цієї дати позивач не вважався таким, що має інвалідність. Відтак, право на отримання грошової допомоги набув саме 29.10.2018 року, тому дворічний строк у даному випадку застосовуватись не може.

Зазначена обставина залишена поза увагою відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:" 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1".

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява №34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність (або менший відсоток втрати працездатності), та яка пройшла повторний огляд на протязі дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи (або більший відсоток втрати працездатності) внаслідок хвороби, пов`язаної із проходженням військової служби має право на одноразову грошову допомогу, а яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк - не має.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності), оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування пункту 87 проколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05 квітня 2019 року № 41, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-ратного прожиткового мінімуму, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Суд зазначає, що відмова відповідача стосовно виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , мотивована лише тим, що, на думку відповідача, між первинною втратою працездатності та втратою працездатності у вигляді встановлення другої групи інвалідності пройшов термін більше двох років, однак відносно даного твердження суд, повторно звертає увагу відповідача на те, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача - є саме зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 01.03.2019 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 300-ратного прожиткового мінімуму, з урахуванням висновків зазначених у судовому рішенні.

При цьому, суд зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

Відповідно до ст. ст. 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, питання про його розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 87 проколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05 квітня 2019 року № 41, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 01.03.2019 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 300-ратного прожиткового мінімуму, з урахуванням висновків зазначених у судовому рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 )
Відповідач - Міністерства оборони України ( 03168, проспект Повітрофлотський, будинок 6, місто Київ, )
Третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЕДРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ).

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар