Справа № 420/2996/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2996/19

Категорія 113030000Головуючий у суді І інстанції: Свида Л.І. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Семенюка Г.В.

суддів: Федусика А.Г. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що під час прийняття оскаржуваного наказу Відповідачем не було належним чином з`ясовано всі обставини, оскільки позивач має об`єктивні побоювання за своє життя і здоров`я та у нього наявні умови визначені у п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №87 від 10.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції не врахував, що під час перебування в РФ Позивач не міг отримати безпечний захист через те, що РФ не дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Бангладеш, уродженцем та мешканцем АДРЕСА_1 , на момент останнього виїзду з країни громадянської належності проживав за адресою: АДРЕСА_2 . За національністю бангладешець , за віросповіданням - мусульманин-суніт (дотримується релігії повністю), рідна мова бенгальська, іншими мовами не володіє. За сімейним станом одружений на гр. Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з якою має неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які залишилися проживати в країні громадянської належності. Позивач не військовозобов`язаний, освіти не має. Щодо трудової діяльності, зі слів заявника, на території Бангладеш працював водієм таксі протягом 2000-2018 років у м. Срімонгол. На території України станом на теперішній час працює реалізатором у магазині на промисловому ринку « 7 км», АДРЕСА_3. Відповідно до отриманих пояснень позивач з 2017 року є офіційним членом політичної партії «BNP», займаючи посаду секретаря. Ані в країні громадянської належності, ані на території України, позивач не був членом жодних інших політичних, громадських, військових організацій.

14 червня 2018 року ОСОБА_1 залишив країну громадянської належності авіарейсом Дакка (Бангладеш) - Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ) легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи, на території Дубай (ОАЕ) перебував транзитом протягом 2 годин. На території РФ позивач перебував з 15.06.2018 року по 03.08.2018 року. Державний кордон України перетнув 05.08.2018 року легковим автомобілем нелегально, поза пунктом пропуску. Зі слів позивача, оригінал паспортного документу у нього забрав посередник під час перетинання кордону.

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №69 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57-60).

10 травня 2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 110-118).

10.05.2019 року Наказом № 87 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.123).

15.05.2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №5/1-130 від 10.05.2019 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 13-16).

Не погоджуючись із такою відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог зазначив, що відсутні обґрунтовані приклади і докази, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, при зверненні за міжнародним захистом, позивач зазначив, що 05.01.2018 року він став учасником автомобільної катастрофи, за результатами якої була травмована 8 річна дівчинка, яка від серйозних пошкоджень загинула в лікарні. Додатково, позивач зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину у зв`язку із ймовірними політичними проблемами через офіційне членство в опозиційній партії «BNP» на території Бангладеш з боку представників провладної партії « Авамі Лік», до якої відноситься батько загиблої у автокатастрофі дівчини ОСОБА_8 .

Однак під час співбесіди ОСОБА_1 пояснив, що з представниками партії « Авамі Лік » у нього проблем не має, але члени партії « Авамі Лік» заважають іншим партіям.

Крім того, під час співбесіди від 10.05.2019 року позивач також зазначив, що через неможливість виплатити 9000-10000 доларів батьку померлої, він вимушений був покинути Батьківщину в пошуках заробітку за кордоном, та в разі виплати цієї суми він буде відчувати себе в повній безпеці в Бангладеш.

Таким чином, в разі повернення позивача по країни походження та повернення батьку померлої дівчини вказаної суми грошей, позивач матиме змогу спокійно проживати на території громадянської належності.

Також, з протоколу співбесіди від 10.05.2019 року вбачається, що метою його звернення до ГУ ДМС України в Одеській області є бажання легалізації на території України задля подальшого легального проживання та працевлаштування.

При цьому, позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належністю до певної соціальної групи або політичними переконаннями на Батьківщині, що підтверджується протоколом співбесіди 10.05.2019 року (а.с. 96-103).

В той же час, суд приймає до уваги, що дружина та діти позивача залишилися проживати в регіоні постійного місця проживання АДРЕСА_4 , родина забезпечена житлом та можливістю працювати та за твердженнями позивача в протоколі співбесіди вони проживають в безпеці.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон України нелегально, поза пунктом пропуску 05.08.2018 року, але за захистом до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області звернувся лише 18.04.2019 року.

Відповідно довідки Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» від 18.03.2019 року№25-19 ОСОБА_1 у період з 15.08.2018 року по 18.03.2019 року перебував у Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» (а.с. 152).

Викладені обставини свідчать про відсутність у позивачів реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Аналогічну правову думку висловив Верховний Суд у своїй Постанові від 14.03.2018 року у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №820/1502/17.

До того ж, позивач до прибуття на територію України перебував у період з 15.06.2018 року по 03.08.2018 року на території Російської Федерації та згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Також, безпідставними є посилання апелянта на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року по справі № 420/2996/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Семенюк Г.В.
Судді Федусик А.Г. Шляхтицький О.І.