Справа № 800/22/17 (800/267/16)
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа №800/22/17 (800/267/16)

адміністративне провадження №П/9901/904/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Гімона М.М., Коваленко Н.В., Стародуба О.П.

за участю секретаря судового засідання Шоробури С.В.

представника позивача ОСОБА_41. ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ліходій О.О.,

розглянув справу за позовом ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення.

І. РУХ СПРАВИ

1. 04.05.2016 ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради юстиції.

2. Позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з посад суддів Апеляційного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

3. Постановою Вищого адміністративного суду від 10.06.2016 позов було задоволено.

4. Постановою Верховного Суду України від 22.11.2016 скасовано постанову Вищого адміністративного суду від 10.06.2016, а справу передано на новий розгляд.

5. За наслідками нового розгляду постановою Вищого адміністративного суду від 15.05.2017 позов було задоволено.

6. Постановою Верховного Суду від 25.10.2018 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 15.05.2017, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. Скасовуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 15.05.2017, Верховний Суд дійшов висновку, що матеріали кримінальних проваджень Вищим адміністративним судом України не витребовувались, а отже й не досліджувались. До того ж висновки Вищого адміністративного суду України зводяться до загальних посилань та не містять чітких мотивів, за яких він не погоджується із визначеною ВРЮ кваліфікацією дій позивача за певними матеріалами кримінальних проваджень та їх конкретними обставинами.

8. 20.11.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд Верховному Суду для нового розгляду.

9. Ухвалою від 26.11.2018 Верховний Суд прийняв справу до провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. ОСОБА_2 рішенням Київської міської ради народних депутатів VІІ сесії ХХІ скликання від 12.12.1991 № 19 обрана народним суддею Дарницького районного суду м. Києва.

11. Постановою Верховної Ради України від 04.03.1998 № 161/98-ВР обрана суддею Київського міського суду (нині - Апеляційний суд міста Києва) безстроково.

12. Протягом січня-лютого 2014 року ОСОБА_2 у складі колегії суддів Апеляційного суду м. Києва розглядала апеляційні скарги на ухвали слідчих суддів про вжиття запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, ухвалених щодо учасників масових протестів.

13. До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) надійшли:

- 13.10.2014 заяви від експерта Всеукраїнського благодійного фонду "Українська правнича фундація" Берка С.Т., 10.12.2014 від заступника Генерального прокурора України Шокіна В.М. про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

- 09.12.2014 заява ОСОБА_8 , 11.12.2014 заява від ОСОБА_9 про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6

14. Експерт Всеукраїнського благодійного фонду "Українська правнича фундація" Берко С.Т. у своїх заявах зазначав, що суддями ОСОБА_5 , ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2., ОСОБА_3 у складі колегій постановлено ряд судових рішень, якими ухвали слідчих суддів судів першої інстанції про застосування щодо підозрюваних запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою було залишено без змін з порушенням вимог статті 183 КПК України та норм міжнародного права, а саме: не з`ясовано, чи була у слідчих суддів можливість застосувати більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою.

15. Заступник Генерального прокурора України Шокін В.М. зазначив, що вищевказаними суддями були залишені без змін ухвали слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних у зв`язку з їх участю в масових акціях протесту. Зважаючи на відсутність ретельного обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу у вказаних справах заступник Генерального прокурора України Шокін В.М. просив провести перевірку на предмет порушення присяги даними суддями.

16. ОСОБА_8 у заяві зазначила, що суддями Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 постановлено ухвалу, якою її апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06.12.2013 про застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було залишено без змін з порушенням вимог статі 177 КПК України та норм міжнародного права, зокрема: не з`ясовано, чи була у слідчих суддів можливість застосувати більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою; не перевірено, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваними кримінального правопорушення.

17. ОСОБА_9 у заяві вказав на те, що суддями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 постановлено неправомірну ухвалу, якою його апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді суду першої інстанції про застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишено без змін, оскільки суддями не було перевірено, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення

18. За результатами перевірки Тимчасова спеціальна комісія склала висновок від 10.06.2015 № 57/02-15, яким встановлено в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ознаки порушення присяги. Висновок разом з матеріалами перевірки направлено до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду і прийняття рішення.

19. Членом Вищої ради юстиції Лесько А.О. складено висновок від 15.09.2015 щодо наявності підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_5 , ОСОБА_4, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів від 10.06.2015 №57/02-15.

20. Дисциплінарна секція Вищої ради юстиції 06.10.2015 дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2, ОСОБА_3

21. Ухвалою від 15.10.2015 Вища рада юстиції відкрила дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6

22. 01.03.2015 дисциплінарна секція Вищої ради юстиції рекомендувала Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання про звільнення суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з посад за порушення присяги.

23. Розглянувши дисциплінарну справу, ВРЮ прийняла рішення від 31.03.2016 №709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

24. В частині, яка стосується ОСОБА_2 , ВРЮ дійшла висновку, що у зв`язку з невиконанням професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 суддя ОСОБА_2 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про наявність ознак порушення присяги та вважає їх достатніми для внесення до Верховної Ради України подання про звільнення її з посади судді за порушення присяги.

25. З матеріалів справи та оскаржуваного Рішення від 31.03.2016 № 709/0/15-16 вбачається, що Вища рада юстиції дійшла висновку про наявність у діях ОСОБА_2 ознак порушення присяги посилаючись на такі факти:

1) ОСОБА_2 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_3 (головуюча) і ОСОБА_4 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 22.01.2014 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_20 (справа № 760/1318/14-к). Ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11.02.2014 (справа № 11-сс/796/192/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_20 не були надані слідчому судді; у протоколі затримання підозрюваний зазначив, що був побитий, після огляду медпрацівниками доставлений до лікарні, однак йому права відповідно до частини четвертої статті 208 КПК України не роз`яснювались; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. У зв`язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України. Тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

2) ОСОБА_2 як головуючий суддя брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 23.01.2014 (справа № 760/1375/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_21 Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07.02.2014 (справа № 11-сс/796/256/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_21 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу; крім того захисником підозрюваного суду надавались докази побиття ОСОБА_21 працівниками міліції під час його затримання, яким не було надано належної оцінки. У зв`язку із залишенням без зміни ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень суддя ОСОБА_2 порушила норми кримінального процесуального законодавства.

3) ОСОБА_2 як головуючий суддя брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 25.01.2014 про застосування до ОСОБА_22 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №755/2432/14-к). Ухвала колегією суддів залишена без зміни ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07.02.2014 (справа № 11-сс/796/269/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилання на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не надав належної оцінки тим обставинам що допит підозрюваного здійснювався у нічний час; не застосував приписів статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 29 Конституції України. Колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

4) ОСОБА_2 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_5 (головуючий) і ОСОБА_4 і у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 23.01.2014 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_23 (справа № 760/1377/14-к). Ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11.02.2014 (справа № 11-сс/796/194/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_23 не були надані слідчому судді; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. У зв`язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

5) ОСОБА_2 брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_5 (головуючий) та ОСОБА_3 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27.012014 року (справа № 752/1463/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_24 Ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11.02.2014 (справа № 11-сс/796/277/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначає, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_24 був застосований з такими порушеннями: докази були отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу. У зв`язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень суддя ОСОБА_2 порушила норми кримінального процесуального законодавства.

6) ОСОБА_2 також брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_6 (головуюча) і ОСОБА_4 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25.01.2014 про застосування до ОСОБА_25 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №756/1183/14-к). Ухвала колегією суддів залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2014 (справа № 11-сс/796/191/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилання на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не врахували те, що ухвалою слідчого судді Оболонського районного сулу міста Києва від 27 січня 2014 року обраний стосовно підозрюваного ОСОБА_25 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на домашній арешт. Колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

7) ОСОБА_2 брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_4 (головуючий) та ОСОБА_5 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24.01.2014 (справа № 752/1350/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_26 Ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11.02.2014 (справа № 11-сс/796/193/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_26 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, крім того як сам підозрюваний так і його захисник зазначали про те, що при затриманні отримав удари по голові й тілу внаслідок чого неодноразово втрачав свідомість, однак зазначеним обставинам ані слідчим суддею ані суддями Апеляційного суду містка Києва не надано належної оцінки. У цьому Рішенні Вища рада юстиції вказала, що у зв`язку із залишенням без зміни ухвали слідчого судді та неврахування перерахованих порушень суддя ОСОБА_2 порушила норми кримінального процесуального законодавства.

8) ОСОБА_2 брала участь у складі колегії суддів ОСОБА_4 (головуючий) і ОСОБА_3 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 24.01.2014 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_27 (справа № 754/1232/14-к). Ухвала залишена без зміни колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07.02.2014 (справа № 11-сс/796/271/2014).

Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_27 не були надані слідчому судді; з протоколу допиту підозрюваного вбачається, що допит проводився у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України; не встановлення фактичного часу та місця затримання ОСОБА_27 ; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; не доведення прокурором неможливості застосування інших запобіжних заходів; незастосування приписів статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; незастосування статті 29 Конституції України. У зв`язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України. Тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

26. Під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів, у тому числі судді ОСОБА_2, які входили до складу колегій Апеляційного суду міста Києва, ВРЮ дійшла висновків про те, що залишивши без змін ухвали слідчих суддів судів першої інстанції у справах №759/919/14-к (№11-сс/796/175/2014, підозрюваний - ОСОБА_28 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_3, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5; №760/1318/14-к (№11-сс/796/192/2014, підозрюваний - ОСОБА_29 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_3, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_2; №759/1044/14-к (№11-сс/796/207/2014, підозрюваний - ОСОБА_42), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_3, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5, №760/1375/14-к (№11-сс/796/256/2014, підозрюваний - ОСОБА_31), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_2, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5; №755/2432/14-к (№11-сс/796/269/2014, підозрюваний - ОСОБА_32), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_2, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5; № 761/32347/13-к (№11-сс/796/2162/2013, підозрюваний - ОСОБА_33 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_5, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_6; №760/1377/14-к (№11-сс/796/194/2014, підозрюваний - ОСОБА_34), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_5, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_2; №756/1183/14-к (№11-сс/796/191/2014, - підозрюваний ОСОБА_44), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_6, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_2; №761/2134/14-к (№11-сс/796/204/2014, - підозрюваний ОСОБА_43), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_6, суддів ОСОБА_4, ОСОБА_3; №752/1350/14-к (№11-сс/796/193/2014, підозрюваний - ОСОБА_35), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючого ОСОБА_4, суддів ОСОБА_2, ОСОБА_5; №754/1232/14-к (№11-сс/796/271/2014, підозрюваний - ОСОБА_27 ), яка була розглянута колегією суддів у складі: головуючий ОСОБА_4, суддів ОСОБА_3, ОСОБА_2, - судді Апеляційного суду міста Києва, у тому числі суддя ОСОБА_2, порушили норми кримінального процесуального законодавства України та не врахували практики Європейського суду з прав людини.

Незважаючи на те, що слідчі судді у вищезгаданих справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм Кримінального процесуального кодексу України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, судді Апеляційного суду міста Києва, у тому числі суддя ОСОБА_2, не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам Кримінального процесуального кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді.

27. Вища рада юстиції у рішенні, яке оскаржується, встановила невиконання суддями, зокрема, суддею ОСОБА_2., обов`язку судді, визначеного у частині другій статті 32 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_2, вищезазначених справ) - додержуватися присяги судді, зміст якої наведений у частині першій статті 55 цього Закону та якому кореспондує зміст присяги, наведений у частині першій статті 56 цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття Вищою радою юстиції спірного рішення).

28. Вища рада юстиції зазначила, що доводи і твердження суддів апеляційної інстанції, зокрема судді ОСОБА_2, наведені у письмових поясненнях, не спростовують вчинених ними порушень закону, які знайшли підтвердження під час проведення перевірки Тимчасовою спеціальною комісією та при розгляді дисциплінарної справи Вищою радою юстиції. Вища рада юстиції наголосила на тому, що у Висновку № 1 (2001) від 23.11.2001 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів, незалежність суддів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів судді, а для забезпечення верховенства права та в інтересах тих осіб, які прагнуть та очікують правосуддя. Судді, зокрема суддя ОСОБА_2, невиконанням покладених на них професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.

29. При цьому Вища рада юстиції, посилаючись на положення частини четвертої статті 96 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановила, що строк застосування дисциплінарного стягнення до вказаних суддів не сплив.

30. Вища рада юстиції зазначила, що висновок Тимчасової спеціальної комісії про наявність ознак порушення присяги у діях суддів ОСОБА_2 (головуючий суддя), ОСОБА_3, ОСОБА_4 при розгляді справи стосовно ОСОБА_36 є необґрунтованим та не може бути покладений в основу рішення Вищої ради юстиції.

31. Крім того, член Вищої ради юстиції Гусак М. Б . висловив окрему думку щодо рішення від 31.03.2016 № 709/0/15-16, не погодившись з його законністю та обґрунтованістю. На його думку, Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» не міг бути застосований до суддів апеляційного суду, оскільки в статті 3 цього Закону наведено вичерпний перелік випадків (юридичних фактів), коли суддя суду загальної юрисдикції міг підлягати перевірці ТСК, за результатами якої міг бути звільненим за порушення присяги. Прийняття рішення суддями апеляційної інстанції про залишення без змін ухвал слідчих суддів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою у переліку відсутнє.

32. ОСОБА_2 із рішенням ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16 не погодилася і звернулася за захистом до суду.

ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Аргументи позивача

33. Позивач вважає, що у кожному конкретному випадку колегія суддів проявляла індивідуальний підхід до вирішення апеляційної скарги, приймала рішення відповідно до вимог КПК України, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, яке на той час перебувало в органах досудового розслідування. Рішення слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які були предметом перевірки апеляційного суду, ґрунтувалися на вимогах закону, були вмотивованими та передбачали встановлені кримінально-процесуальним законодавством підстави для його обрання і відповідали його законній меті.

34. Позивач на обґрунтування позову зазначає таке:

(1) щодо неправомірності застосування до неї Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

- Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» підписаний виконуючим обов`язків Президента України - О. Турчиновим, який згідно зі ст. 112 Конституції України може набути таких повноважень у разі дострокового припинення повноважень Президента України. Отже, ТСК не можна вважати заснованим на законних підставах, оскільки закон, яким її створено, підписано не уповноваженою особою.

- Голова ТСК ОСОБА_38 на момент розгляду справи заявника продовжував перебувати в складі політичної партії «За Україну!». Тобто, Голова ТСК діяв не на підставі закону як член «суду, створеного на підставі закону». ТСК не відповідала вимогам безсторонності так як до її складу не входила більшість суддів, які могли б забезпечити компетентний розгляд справи, а Голова перебував у складі політичної партії.

- 03.06.2014 вже було утворено ТСК в складі 10 осіб, яка мала повноваження на проведення перевірок строком на 1 рік (виключно до 03.06.2015), тому засідання 10.06.2015, на якому розглядалось питання щодо ОСОБА_2 , проведено поза межами повноважень, що не відповідає принципу «суд, створений на підставі закону».

- у статті 3 зазначеного Закону наведено вичерпний перелік випадків (юридичних фактів), коли суддя суду загальної юрисдикції міг підлягати перевірці ТСК, за результатами якої міг бути звільненим за порушення присяги. Прийняття рішення суддями апеляційної інстанції про залишення без змін ухвал слідчих суддів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою у цьому переліку відсутнє. Отже, відповідач допустив до розгляду скарги, які подані на підставі закону всупереч предмету та підставам проведення перевірки ТСК.

- заяву щодо позивача про проведення перевірки було подано заступником Генерального прокурора України. Проте дисциплінарне провадження не могло порушуватись за заявою заступника Генерального прокурора України, оскільки він не наділений такою правосуб`єктністю. Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави або громадянина. У даному разі, вважає позивач, він представляв себе від імені юридичної особи. Невиправданою є ситуація за якої прокуратура звертається із заявою про перевірку дій слідчого судді, який керуючись клопотанням про застосування запобіжного заходу, погодженим тими самими органами прокуратури, задовольняє клопотання прокуратури. При цьому правом апеляційного оскарження ухвал слідчого судді прокуратура не скористалась, що свідчить про згоду сторони обвинувачення з такими рішеннями суду, а отже і про згоду з судовими рішеннями про залишення без змін рішень слідчих суддів.

Щодо заяви Берка С.Т. , поданої він імені Всеукраїнського благодійного фонду "Українська правнича фундація", то її керівником на дату подання заяви була інша особа. Доказів про надання Берку С.Т. діяти від імені юридичної особи не надано.

Щодо заяви про проведення перевірки, поданої адвокатом Закревською Є.О., то таку заяву було подано 15.12.2014, тобто з порушенням спеціально встановленого строку, визначеного ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», - протягом 6 місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення. Оголошення було розміщено 12.06.2014, тобто заяви могли бути подані до 12.12.2014.

(2) щодо недоведеності вчинення ОСОБА_2 дій, що можуть бути кваліфіковані як порушення присяги.

- ВРЮ не зазначено, які саме дії позивача було вчинено всупереч закону. Оцінка доказів у справі є прерогативою суду. Судді ж гарантовано захист його права на суддівський розсуд. Не суперечить закону обґрунтування слідчими доводів клопотання про застосування запобіжних заходів як рапортами, протоколами допиту свідків, які оформлялись в межах кримінального провадження щодо інших підозрюваних, так і протоколами, оформленими в межах інших проваджень. Всі апеляційні скарги на ухвали розглядались лише за особистою участю підозрюваних, а без участі тільки ті, де вони особисто заперечували або їм було уже змінено запобіжний захід місцевим судом.

- позивач не може притягатись до дисциплінарної відповідальності за невмотивованість судового рішення, винесеного в 2014 році, оскільки на момент їх винесення таке діяння не визнавалось законом як дисциплінарний проступок.

(3) щодо відсутності у ВРЮ повноважень оцінювати зміст судових рішень. Позивач вважає, що ВРЮ не наділена повноваженнями встановлювати та оцінювати обставини судових справ, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, перевіряти законність судових рішень. Помилкові рішення судів повинні бути оскаржені до суду вищої інстанції, а не шляхом визнання суддів відповідальними, якщо помилка не відбулась через злий умисел, грубу недбалість з боку судді.

(4) щодо порушення принципу індивідуальної відповідальності. Оскаржуване рішення стосується п`яти суддів та вісімнадцяти кримінальних проваджень, з яких в одинадцяти позивач приймала участь. Форми вини ОСОБА_2 не встановлено. ВРЮ не надала жодного доказу, який підтверджував би особисту позицію судді під час вирішення справи колегією суддів. Дисциплінарна відповідальність не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків.

(5) щодо порушення строків притягнення до відповідальності. Склад правопорушення «порушення присяги судді» та вид санкції визначались Законом України «Про Вищу раду юстиції», а здійснення дисциплінарного провадження та застосування строків за вчинення такого проступку - Законом України «Про судоустрій та статус суддів». Норми Закону України «Про судоустрій та статус суддів», як в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», так і в попередній редакції, тобто як до 25.03.2015, так і після - не відносили рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги до видів дисциплінарного стягнення.

Закон України «Про судоустрій та статус суддів» визначав строки застосування дисциплінарних стягнень, але до них не віднесено рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги. На момент розгляду дисциплінарної справи набрав чинності новий спеціальний нормативно-правовий акт, який передбачав, що ВРЮ повинна здійснювати розгляд справи щодо судді виключно за правилами проведення дисциплінарного провадження, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» без жодних застережень щодо узгодження строків, передбачених Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Позивач приймала участь у винесенні ухвал в 2013-2014 роках, строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності закінчився ще до 2015 року, однак не був застосований ВРЮ.

Аргументи відповідача

35. Відповідач проти позову заперечував. За наслідками розгляду матеріалів дисциплінарної справи, відкритої за висновком ТСК від 10.06.2015, ВРЮ погодилася з висновком ТСК, що судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді. Допущені суддями порушення закону свідчать про необ`єктивний та упереджений розгляд справ, порочать звання судді, що є порушенням присяги судді і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення суддів із займаних посад.

36. При прийнятті рішення від 31.03.2016 №709/0/15-16, зокрема стосовно судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , були враховані характеристика судді, в тому числі і щодо відсутності раніше накладених дисциплінарних стягнень, та показники його роботи.

37. Заяви заступника Генерального прокурора України та експерта Всеукраїнського благодійного фонду "Українська правнича фундація" Берко С.Т. про проведення спеціальної перевірки стосовно судді, за формою та змістом відповідали вимогам Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в України", а тому ТСК не допущено порушень порядку проведення спеціальної перевірки за вказаними заявами. Відповідно до положень зазначеного Закону саме ТСК визначає відповідність заяви вимогам цього Закону. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" висновок ТСК про порушення суддею присяги є обов`язковим для розгляду ВРЮ.

38. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення ВРЮ правильно застосувала трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, визначений у ч. 4 ст. 96 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

39. ВРЮ не порушено принципу індивідуальної відповідальності, оскільки ухвали постановлені колегіально; в матеріалах дисциплінарної справи відсутні відомості про те, що позивач висловив незгоду з вказаними судовим рішеннями, не заявлено позивачем про таку незгоду і під час розгляду дисциплінарної справи.

40. Суддею ОСОБА_2. не було вчинено дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження та цілям положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме не забезпечено належної охорони прав, свобод та інтересів підозрюваних. Не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, що б кожна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, не була піддана арешту або затриманню. Крім того, ОСОБА_2 не забезпечила належне виконання завдань кримінального провадження та принципу верховенства права, а надані пояснення не спростовують факту обрання найбільш суворого запобіжного заходу без зазначення наявності обґрунтованої підозри та відповідних ризиків.

41. ВРЮ у відповідності до статті 19 Конституції України, в межах повноважень та у спосіб, визначені статтею 131 Конституції України та Законом України "Про Вищу раду юстиції", встановила в діях судді ОСОБА_2 порушення присяги судді, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення від 31.03.2016 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення суддів Апеляційного суду міста Києва, зокрема ОСОБА_2 , з посади судді у зв`язку з порушенням присяги судді.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

42. Оцінивши обставини справи, наведені сторонами аргументи на обґрунтування позову та заперечень, Суд дійшов наступних висновків.

43. Звільнення судді за порушення присяги є заходом відповідальності. Юридична відповідальність особи настає лише у випадку вчинення правопорушення. У правопорушенні, як загальній підставі юридичної відповідальності, слід виділяти фактичну і юридичну підставу. Юридичною підставою відповідальності є правова норма, що передбачає склад правопорушення та процедуру притягнення до відповідальності. Натомість фактичною - конкретне діяння, яке відповідає складу правопорушення.

44. Суд вважає за доцільне розглянути ці два аспекти окремо.

(а) щодо юридичної підстави перевірки позивача

45. Зі змісту оскаржуваного рішення ВРЮ від 31.03.2016 вбачається, що до суддів Апеляційного суду міста Києва, зокрема ОСОБА_2 , було застосовано положення пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні".

46. Позивач вважає, що цей Закону не підлягає застосуванню в цілому, а також не поширюється на позивача.

Щодо чинності Закону

47. З 11.04.2014 набрав чинності Закон України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" від 08.04.2014 № 1188-VII, який визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв`язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

48. Покликання позивача на те, що закон підписаний не Президентом України В. Януковичем, а О. Турчиновим як виконуючим обов`язки Президента України, а тому не може застосовуватися, Суд відхиляє. Дотримання процедури прийняття закону є предметом конституційного контролю. Цей Закон не визнаний у встановленому законом порядку таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Отож, Закон є чинним нормативно-правовим актом.

Щодо участі у ТСК ОСОБА_38 .

49. Що стосується участі у ТСК ОСОБА_38 , який продовжував перебувати у складі політичної партії, то Суд погоджується, що така не відповідала принципу політичної нейтральності, який передбачено у ст. 4 Закону 1188-VII. Водночас, ТСК є колегіальним органом, що складається з 15 членів. Тому невідповідність одного члена ( ОСОБА_38 ) не може бути підставою для визнання ТСК неповноважним органом.

50. Відповідно до ч. 10 ст. 4 Закону № 1188-VII ТСК приймає рішення шляхом голосування більшістю від присутніх на засіданні. Висновок ухвалено дев`ятьма членами Комісії. Навіть без голосу ОСОБА_38 рішення було б ухвалене. Отже, його участь у ТСК і під час ухвалення висновку не мала суттєвого впливу.

51. З цих підстав Суд вважає, що доводи позивача щодо участі ОСОБА_38 у ТСК не можуть бути підставою для скасування рішення ВРЮ.

Щодо права на подання заяв до ТСК

52. Що стосується осіб, які подавали заяви до ТСК, то відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 1188-VII заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами. Відтак, Берко С.Т. і заступник генерального прокурора України Шокін В.М. мали право звернутися до ТСК з відповідними заявами. При цьому їх повноваження діяти від імені ВБФ «Українська правнича фундація» та Генеральної прокуратури, відповідно, не мають значення для справи, оскільки і в особистій якості їхні заяви є законним приводом для перевірки.

53. Заява ОСОБА_8 дійсно подана після закінчення шестимісячного строку (15.12.2014) з часу опублікування в газеті «Голос України» оголошення про утворення ТСК (12.06.2014). Однак і без заяви ОСОБА_8 приводи для перевірки судді ОСОБА_2 були.

Щодо припинення повноважень ТСК

54. Що стосується доводів позивача про порушення ТСК річного строку, протягом якого проводиться перевірка, Суд вважає їх помилковими.

55. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1188-VII перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу ТСК з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.

56. Відповідно до ч. 8 ст. 4 цього Закону ТСК вважається утвореною за умови призначення до її складу не менше дев`яти членів, про що робиться повідомлення на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції та в газеті "Голос України".

57. Позивач зазначає, що ТСК було утворено 03.06.2014 у складі 10 членів, оскільки цього дня Урядовий уповноважений з питань антикорупційної політики призначив 5 членів ТСК.

58. Однак Суд звертає увагу, що умовою початку роботи ТСК є не лише обрання 9 членів, але й повідомлення на офіційному сайті ВРЮ. Таке повідомлення було опубліковане 12.06.2014.

59. З урахуванням наведеного, річний строк роботи ТСК слід обчислювати з 12.06.2014, а не 03.06.2014. Відтак, засідання, що відбулося 10.06.2015, на якому затверджено висновок щодо судді ОСОБА_2, було повноважним.

Щодо поширення Закону № 1188-VII на позивача

60. Позивач вважає, що Закону № 1188-VII не поширюється на суддів апеляційного суду.

61. У ст. 3 цього Закону передбачено:

1. Суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень:

1) про обмеження прав громадян на проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій в Україні у період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;

2) про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю;

3) про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях;

4) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на підставі статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за невиконання водіями вимог працівника міліції про зупинку транспортного засобу та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;

5) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;

6) про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення порядку організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;

7) про накладення адміністративних стягнень на підставі статті 185-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, за створення умов для організації і проведення з порушенням установленого порядку зборів, мітингів, вуличних походів або демонстрацій та про залишення зазначених рішень без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом;

8) у справах, пов`язаних з проведенням виборів до Верховної Ради України сьомого скликання, скасуванням їх результатів або позбавленням статусу народного депутата України особи, яка була обрана народним депутатом України до Верховної Ради України сьомого скликання (перевірка суддів проводиться за заявою особи, права або інтереси якої були порушені безпосередньо);

9) про надання дозволу на проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій стосовно осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до 21 лютого 2014 року, у зв`язку з їх участю у таких акціях.

2. Перевірка проводиться також щодо суддів, які одноособово або у колегії суддів розглядали справу або ухвалили рішення з допущенням порушень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, констатованих у рішенні Європейського суду з прав людини.

62. Підставою для проведення щодо позивача спеціальної перевірки та прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону: постановлення рішень (ухвал) саме щодо учасників масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності Законом №1188-ІІV, у зв`язку з їх участю у таких акціях.

63. Суд враховує, що ніхто з потерпілих (затриманих) до Тимчасової спеціальної комісії чи ВРЮ зі скаргами не звертався. Скарги подали особи, які не були учасниками кримінальних проваджень, до розгляду яких причетна ОСОБА_2 . Правовою підставою для подання та розгляду цих скарг були положення ст. 3 Закон України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні". Отже, положення Закону було застосовано до позивача. Відтак, питання про те, чи поширюється цей Закон на суддів апеляційної інстанції є суттєвим, оскільки стосується юридичної підстави відповідальності.

64. Насамперед, Суд відзначає, що зміст пункту 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1188-ІІV не дає підстав вважати, що ця норма поширюється на суддів апеляційних судів. На це, зокрема, в окремій думці від 31.03.2016 звертав увагу член Вищої ради юстиції Гусак М.Б.

65. За п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1188-ІІV перевірці підлягають судді, які одноособово або у колегії суддів приймали щодо учасників масових акцій протесту такі види судових рішень:

(1) рішення про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою;

(2) рішення про залишення таких запобіжних заходів без змін,

(3) рішення про продовження строку тримання під вартою,

(4) обвинувальні вироки.

66. Вища рада юстиції виходила з того, що суддя ОСОБА_2 приймала рішення про залишення запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою без змін. Тобто йдеться про другий вид судових рішень.

67. Для граматичного тлумачення зазначеної вище правової норми слід розмежовувати «рішення про залишення запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою без змін» і «рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін ухвали суду першої інстанції про вжиття запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою».

68. Прийняття суддями апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги і залишення без змін ухвал слідчих суддів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою відсутнє у переліку, передбаченому п. 3 ст. 3 Закону №1188-ІІV.

69. Окрім того, відповідно до статей 176, 183, 194, 200, 201 КПК України (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, його зміна чи залишення без змін, продовження строків тримання під вартою на стадії досудового розслідування віднесено до повноважень слідчого судді. Суд апеляційної інстанції таких повноважень не має.

70. Отже, суд апеляційної інстанції не мав законних повноважень змінювати запобіжні заходи. Залишення без змін обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не стосується повноважень суддів апеляційного суду.

71. Суд звертає увагу на послідовність викладу судових рішень, що можуть бути об`єктами перевірки, у п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону. Немає сумніву, що перше, третє і четверте належать до повноважень суду першої інстанції. Нелогічно було б припустити, що друге - рішення про залишення запобіжних заходів без змін - це повноваження суду апеляційної інстанції. Така «вставка» не має під собою раціональних причин. Тим більше, що наступне із рішень, визначених в п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1188-ІІV, після обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою (рішення про продовження строку тримання під вартою), може стосуватися лише повноважень слідчого судді.

72. Для системного тлумачення важливо звернути увагу на те, що в інших окремих пунктах статті 3 Закону судді апеляційної інстанції зазначаються прямо. Зокрема,

- у пункті 2 - щодо рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в`язнями, за дії, пов`язані з їх політичною та громадською діяльністю;

- у пункті 5 - щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- у пункті 6 - щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, на підставі статті 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- у пункті 7 - щодо залишення без змін судом апеляційної інстанції в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом рішень про накладення адміністративних стягнень на підставі статті 185-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

73. З такої системи вбачається, що судді судів апеляційної інстанції можуть бути суб`єктами перевірки лише за окремим підставами, визначеними законом (п. 2, 5, 6, 7 ч. 1 ст. 3). Законодавець мав можливість розширити коло суддів, які перевіряються з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 3, поширивши її і на суддів суду апеляційної інстанції, проте цього не зробив.

74. З огляду на те, що судді суду апеляційної інстанції прямо згадуються в інших пунктах статті 3, але не згадується у пункті 3, Суд не вбачає за можливе тлумачити пункт 3 розширено, оскільки намір законодавця, як його розуміє суд, не передбачав перевірки суддів суду апеляційної інстанції за цією підставою.

75. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи в апеляційному порядку рішення Верховного Суду у справах за позовами суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (справи № 800/25/17 (№800/274/16), №800/26/17 (№800/261/16); №800/17/17 (№800/268/16)), які також оскаржували рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 № 709/0/15-16, дійшла висновку, що пункти 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII застосовуються до суддів апеляційної інстанції і вони мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У цьому Законі не визначено, що перевірка проводиться тільки щодо рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів стосовно підсудних та рішень таких суддів про залишення без змін обраних запобіжних заходів. Причини ухвалення Закону № 1188-VII, цілі введеного цим Законом тимчасового посиленого заходу - спеціальної перевірки суддів загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності та справедливості, свідчать, що суб`єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII є судді загальних судів, які у визначені законом період та умови одноособово або у складі колегій розглядали справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, незалежно від того, чи це слідчі судді, які обирали запобіжний захід, чи судді суду апеляційної інстанції, які входили до складу суду, який переглядав такі судові рішення в апеляційному порядку.

76. Цей підхід, на думку колегії суддів, не відображає усіх аспектів правової проблематики.

77. Європейський суд з прав людини розглядав справу «Олександр Волков проти України», де теж аналізував звільнення судді за порушення присяги та дійшов висновку, що «звільнення заявника з посади судді вплинуло на широке коло його стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Схожим чином, воно мало наслідки і для «кола його близьких», оскільки втрата роботи мала відчутні наслідки для матеріального добробуту заявника та його сім`ї. Крім того, причина звільнення заявника, а саме порушення присяги судді, говорить про те, що під впливом опинилась і його професійна репутація. Отже, звільнення заявника з посади становило втручання в його право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. (Олександр Волков проти України, № 21722/11, п. 166-167, 9 січня 2013 року).

78. Отже, за аналогією, звільнення ОСОБА_2 з посади судді за порушення присяги є втручанням в її право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

79. Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV передбачено необхідність вжиття заходів загального характеру з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді (ст. 13).

80. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

81. З огляду на це, суди повинні запобігати тому, щоб порушення, на які звертав увагу ЄСПЛ, повторювалися і, відповідно, змінювати практику застосування з урахуванням висновків ЄСПЛ.

82. Відповідно до ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

83. Врахування практики ЄСПЛ у справі, що розглядається, на яку покликається і позивач, робить необхідним аналіз оскаржуваного рішення на відповідність гарантіям, передбаченим ст. 8 Конвенції.

84. З цих підстав Верховний Суд вважає, що оцінювати правомірність застосування до позивача пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1188-VII слід з позиції дотримання права на повагу до приватного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

85. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

86. Для того, щоб звільнення судді відповідало вимогам статті 8 Конвенції, воно повинно мати юридичну підставу у вигляді закону.

87. У справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ звернув увагу на проблему «законності» втручання:

« 169. Вислів «згідно із законом» вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25 березня 1998 року у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

170. Отже, ця фраза передбачає, inter alia, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46, ЕСНR 2001-IX).

88. Конституційний Суд України теж наголошував на важливості вимоги визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005).

89. Як було зазначено вище, граматичне і системне тлумачення тексту п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1188-ІІV доводить відсутність підстав для перевірки суддів апеляційного суду.

90. Суд бере до уваги, що розширене тлумачення правової норми, яка передбачає коло суддів, щодо яких проводиться перевірка, не допускається, оскільки йдеться про застосування заходів відповідальності. Юридична відповідальність, а також механізм притягнення особи до відповідальності (зокрема приводи для перевірки, наслідком якої може бути відповідальність) може визначатися прямою нормою закону. Тим більше, зважаючи на такі суттєві наслідки для судді як звільнення.

91. Тлумачення судом причин появи Закону та його цілей не може призводити до розширення кола осіб, які підлягають перевірці та відповідальності. Таке тлумачення суперечить меті адміністративного судочинства, яке покликане захищати права людей від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а не виправдовувати їх.

92. З іншого боку, навіть якщо припустити певну неточність і можливість множинного тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1188-ІІV, то з урахуванням конституційного принципу верховенства права (ст. 8), зміст якого до цілей адміністративного судочинства розкрито у ст. 6 КАС України, перевагу слід надавати тлумаченню, яке є найбільш сприятливе для людини. Лише таке правозастосування призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

93. Враховуючи наведене, Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» не міг бути застосований до суддів апеляційного суду, оскільки у статті 3 цього Закону наведено вичерпний перелік випадків (юридичних фактів), коли суддя суду загальної юрисдикції міг підлягати перевірці ТСК, за результатами якої міг бути звільненим за порушення присяги. Законом №1188-ІІV не передбачено можливості проведення спеціальної перевірки щодо суддів апеляційних судів, які за результатами апеляційного перегляду постановляли рішення про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжних заходів щодо учасників масових акцій.

94. ТСК не мала підстав проводити перевірку судді апеляційного суду ОСОБА_2, а отже і робити висновок про порушення присяги. Як наслідок, у Вищої ради юстиції були відсутні законні підстави для ухвалення рішення.

95. Відсутність юридичної підстави для прийняття оскаржуваного рішення є достатньою підставою для визнання рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 № 709/0/15-16 протиправним та його скасування.

(б) щодо порушення присяги

96. Діяння, кваліфіковані ВРЮ як порушення присяги, були вчинені позивачем у січні 2014 році.

97. У п. 4 ст. 54 Закону України "Про Вищу раду юстиції" (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_2) визначено, що суддя зобов`язаний додержуватися присяги судді. Згідно з ч. 1 ст. 55 цього Закону, особа, вперше призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складення присяги судді такого змісту: "Я, (ім`я та прізвище), вступаючи на посаду судді, урочисто присягаю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади".

98. Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 126 Конституції України, у редакції, що діяла на той час, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

99. Конкретні діяння, які охоплюються поняттям «порушення присяги», було передбачено в ч. 2 ст. 32 Закону України «Про Вишу раду юстиції» від 15.01.1998 № 22/98-ВР (з наступними змінами і доповненнями), відповідно до якої порушенням суддею присяги є:

- вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

- недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції";

- умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

- порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

100. Відтак, юридичні підстави для звільнення судді за порушення присяги у січні 2014 році були передбачені законом.

101. Що стосується фактичних підстав, то позивач їх заперечує. Вважає, що ВРЮ не доведено всіх необхідних складових «порушення присяги», не вказано чому її дії не можуть бути кваліфіковані як дисциплінарний проступок чи суддівська помилка, тому протиправним є застосування відповідальності у виді звільнення з посади за порушення присяги.

102. Вища рада юстиції, перевіряючи дії судді ОСОБА_2 на предмет наявності порушень, дійшла висновку, що суддя ОСОБА_2, яка входила до складу суду апеляційної інстанції, що розглядав справи залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції про застосування до підозрюваних запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам Кримінального процесуального кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Суддя ОСОБА_2 невиконанням покладених на неї професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про порушення останніми присяги судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддею порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об`єктивності та неупередженості.

103. Вища рада юстиції в Рішенні від 31.03.2016 зазначила, що колегія суддів до складу якої входила, зокрема і ОСОБА_2 , під час апеляційного розгляду не врахувала, зокрема те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; слідчим, прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів, не навела мотивів та посилань на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

104. Суд не здійснює повторної оцінки обставин, встановлених ВРЮ. Проте, забезпечуючи судовий захист, повинен перевірити, чи висновки ґрунтуються на достовірних фактах та є раціональними.

105. Підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ухвалено рішення, повинні стосуватися виключно дій судді, а не оцінки змісту прийнятого ним судового рішення. Суд бере до уваги, що ВРЮ, вирішуючи питання про порушення суддею присяги, не може не аналізувати судового рішення. Однак зміст рішення не може бути підставою для висновку про порушення присяги. Такий висновок ВРЮ може зробити аналізуючи дії судді під час його ухвалення, оскільки порушенням присяги є вчинення саме дій, що порочать звання судді (ч. 2 ст. 32 Закону України «Про Вишу раду юстиції»), а не ухвалення судових рішень, які дисциплінарний орган вважає незаконними.

106. Основна мета гарантій, передбачених у ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції, ст. 12 КПК України полягає у запобіганні свавільному або безпідставному позбавленню свободи. Саме з цією метою встановлено судовий контроль за обмеженням свободи людини.

107. Види та порядок обрання запобіжних заходів, їх мета, підстави, тощо, затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду визначались главою 18 КПК України (у редакції, чинній станом на 2014 рік).

108. Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

109. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

110. Поняття «обґрунтованої підозри» КПК не розкриває. Однак відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

111. У практиці Європейського суду з прав людини термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчините правопорушення. Втім, що саме може бути розцінене як «обґрунтоване», буде залежати від усіх обставин справи (див. рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, N 182), Нечипорук та Йонкало проти України, N 42310/04, п. 175, від 21 квітня 2011 року).

Таке формулювання ЄСПЛ надалі було підтверджено в наступних його рішеннях та доповнено вказівкою на те, що «факти, які дають підставу для підозри, не мають бути такого ж рівня, як такі, що обґрунтовують засудження особи» (Охара проти Об`єднаного Королівства (O'Hara v. The United Kingdom. Judgement), № 37555/97, п. 34, 36, від 16 жовтня 2001 року). ЄСПЛ не випадково підкреслює відмінність між стандартом доказування «обґрунтованої підозри» та «поза розумним сумнівом» (ч. 2 ст. 17 КПК України), оскільки затримання особи чи тримання під вартою не вимагає і не може вимагати такого ж ступеня доведеності причетності особи, що й для визнання його винним у вчиненні злочину. Такий суворий стандарт доказування зробив би практично неможливим застосування таких заходів примусу в кримінальному провадженні.

112. Дослідивши матеріали кримінальних проваджень та співставивши їх із висновками Вищої ради юстиції, наведеними в оскаржуваному рішенні, Суд вважає, що клопотання слідчих про застосування запобіжних заходів та додані до них докази загалом містили факти про протиправні дії затриманих.

113. Питання про те, чи є ці факти такими, що можуть переконати об`єктивного спостерігача у вчиненні правопорушення є оціночним. Це може визначити лише суд, що розглядає справу. Суд першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що підозра була обґрунтованою. Вища рада юстиції дійшла іншої думки.

114. Суд не бачить необхідності досліджувати кожний випадок окремо та переоцінювати висновки судів та Вищої ради юстиції в цій частині, оскільки дотримання стандарту «обґрунтованої підозри» у кожній справі є індивідуальним, потребує оцінки доказів, обґрунтованості клопотання та рішення, і не може бути перевірено судом за критеріями ч. 2 ст. 2 КАС України.

115. Водночас, Суд відзначає, що мотиви рішення ВРЮ в частині дотримання стандарту «обґрунтованої підозри» стосуються законності та обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції. Отож, ВРЮ фактично дала оцінку рішенням, а не діям судді під час їх ухвалення. Проте, судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (ч. 7 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів).

116. Відтак, висновок ВРЮ про недотримання суддею ОСОБА_2. вимог закону та практики ЄСПЛ в частині «обґрунтованості підозри» не узгоджується з повноваженнями ВРЮ.

117. Водночас, як зазначено в оскаржуваному рішенні Вищої ради юстиції, всупереч вимогам КПК та практиці ЄСПЛ слідчі судді першої інстанції не мотивували недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. В усіх апеляційних скаргах захисники звертали на це увагу.

118. На думку Вищої ради юстиції, залишаючи такі ухвали без змін, судді апеляційного суду, які є останньою інстанцією, не запобігли обмеженню свободи з підстав, які не в повній мірі відповідають закону. При цьому, відсутність мотивів незастосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, немотивоване відхилення цих доводів апеляційних скарг, відсутність аналізу індивідуальних обставин затриманих, які існували на час розгляду справи судом першої інстанції чи змінилися на час апеляційного перегляду, обґрунтовано визнано істотним порушенням вимог КПК.

119. Ці порушення визнані Вищою радою юстиції такими, що свідчать про вчинення суддями дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, тобто порушують присягу судді.

120. З такою правовою кваліфікацією дій судді ОСОБА_2 Суд не погоджується.

121. Відповідно до ст. 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, за що ст. 88 цього ж закону передбачено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

122. Суд відзначає, що звільнення за порушення присяги є найсуворішою санкцією відповідальності судді. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли суддя скоїв проступок, який порочить звання судді, тобто підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету суду та унеможливлює подальше виконання суддею своїх обов`язків. Дії, що «порочать» звання судді - це діяння, несумісне з посадою судді.

123. Саме лише порушення норм процесуального права не може вважатися діянням, що порочить звання судді, порушує присягу чи є несумісним з посадою судді. Інший підхід призвів би до того, що будь-яке процесуальне порушення судді, за бажанням могло бути розтлумачене дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у «порушенні присяги» та призвести до звільнення його з посади. Це б звело нанівець гарантії незалежності суду.

124. В цьому контексті загальні висновки Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», висловлені щодо нечіткості поняття «порушення присяги», застосовні і до діяння, що «порочить» звання судді.

125. Суд звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні не мотивовано, чому дії судді ОСОБА_2 слід кваліфікувати саме як порушення присяги, а не як дисциплінарне правопорушення, а також чому її дії порочать звання судді.

126. Доводи позивача про те, що невмотивованість судового рішення не було складом дисциплінарного проступку і притягнути суддю до відповідальності за це можна було лише після 29.03.2015 (коли набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII) Суд відхиляє.

127. Відповідно до ст. 419 КПК України ухвала суду апеляційної інстанції повинна містити мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали. Вимога «мотивованості» судового рішення вимагає, насамперед, наведення мотивів прийнятті чи відхилення доводів учасників сторін.

128. Невмотивоване відхилення доводів апеляційної скарги, використання в ухвалі суду стереотипних, шаблонних фраз не є належним мотивування судового рішення і охоплюється складом дисциплінарного правопорушення «істотне порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя».

129. Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що передбачені законом підстави для прийняття рішення про внесення подання про звільнення позивача за порушення присяги судді відсутні.

(в) щодо строку давності притягнення до відповідальності за порушення присяги

130. Оцінюючи аргументи позивача про те, що пропущено строки застосування до судді дисциплінарного стягнення, визначені у ч. 4 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, за які застосовано дисциплінарне стягнення), Суд зважає на таке.

131. Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила позивачка, справ) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

132. Стаття 88 цього Закону у зазначеній редакції має назву "Дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття". У ч. 1 ст. 88 цього Закону у зазначеній редакції було передбачено єдине дисциплінарне стягнення -догана.

133. Передбачена статтею 105 цього Закону (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції справ, до складу якого входила позивач) відповідальність за порушення присяги у виді звільнення судді з посади не була визначена у Законі як дисциплінарне стягнення.

134. Таким чином, строк, визначений у ч. 4 ст. 87 цього Закону у зазначеній редакції, поширювався тільки на дисциплінарне стягнення у виді догани. До набрання чинності змінами до Закону України "Про Вищу раду юстиції", Закону України "Про судоустрій і статус суддів", внесеними Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", законодавство України не передбачало строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді і тільки з 27.02.2015 - дня набрання чинності зазначеними змінами у частині другій статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції" було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

135. Правила і строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, визначені у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015).

136. Стаття 96 цього Закону визначає порядок прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді, зокрема у ч. 4 ст. 96 визначено строк застосування дисциплінарного стягнення - не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

137. Враховуючи наведене, строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

138. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2016 у справі № 800/485/15 і Суд не знаходить правових підстав для відступлення від цих висновків.

139. Суддями Апеляційного суду міста Києва, в тому числі ОСОБА_2 , у складі колегій ухвали про залишення без змін ухвал слідчих суддів судів першої інстанції про обрання запобіжних заходів підозрюваним у вигляді тримання під вартою, було постановлено в січні 2014 року. Рішення про внесення подання про звільнення посад суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за порушення присяги, Вища рада юстиції прийняла 31.03.2016. Постанова Верховної Ради України № 1626-VІІІ про звільнення зокрема ОСОБА_2 з посади судді Апеляційного суду м. Києва була прийнята 29.09.2016. Тобто, притягнення судді ОСОБА_2 до відповідальності за порушення присяги судді відбулось в межах трирічного строку притягнення до відповідальності.

140. За юридичною позицією Конституційного Суду України "кримінально-правова норма має зворотну дію в часі в тій її частині, в якій вона пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це стосується випадків, коли в диспозиції норми зменшено коло предметів посягання; виключено із складу злочину якісь альтернативні суспільно-небезпечні наслідки; обмежено відповідальність особи шляхом конкретизації в бік звуження способу вчинення злочину; звужено зміст кваліфікуючих ознак тощо" (абз. 4 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 19.04.2000 № 6-рп/2000).

141. Зважаючи на те, що у 2014 році законодавством не було встановлено строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за порушення присяги (такий був безмежним), встановлення трирічного строку покращує становище особи, що притягується до відповідальності за порушення присяги.

142. Відтак, доводи позивача про незастосування строку притягнення судді до дисциплінарного стягнення Суд вважає безпідставними.

143. Оцінивши усі доводи в сукупності, Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є протиправним, а тому позов слід задовольнити.

144. Позивач звільнений від сплати судового збору. Судові витрати у справі відсутні, тому питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись статтями 22, 241 - 246, 250, 266 КАС України, Суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 у частині внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 18.09.2019 та підписано у повному складі 30.09.2019.

Головуючий суддя Кравчук В.М.

Суддя Берназюк Я.О.

Суддя Гімон М.М.

Суддя Коваленко Н.В.

Суддя Стародуб О.П.