Справа № 755/12903/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (далі - Відповідач, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 13.08.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни особи без громадянства ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05.09.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що іноземці або особи без громадянства підлягають примусовому поверненню в країну походження або третю країну за рішенням уповноваженого на те органу виключно за наявності в їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо їх перебування суперечить інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав та законних інтересів громадян України. Підкреслив, що перелік підстав для заборони в`їзду в Україну є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Зазначив, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних дій, однак має бути обґрунтованою. Окремо наголосив, що оскільки щодо Позивача відсутні будь-які кримінальні провадження в Україні, доказів існування можливості завдання ОСОБА_2 шкоди національній безпеці України не надано, а щодо Позивача триває ініційоване ним судове провадження щодо скасування рішення про скасування належності до громадянства України, то, з огляду на наявність міцних соціальних зв`язків, позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що Позивача неодноразово було засуджено до позбавлення волі на території Грузії, а також останній перебуває у статусі «злодій у законі» у базі даних Інтерполу. Зазначає, що суспільна небезпека перебування ОСОБА_2 на території України полягає у контролі останнього над діяльністю організованих груп та злочинних організацій, що може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки та порушень громадського (публічного) порядку. Крім того, наголошує, що Позивач порушив міграційне законодавство України, оскільки перебуває на території України без належних правових підстав, що підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення. Звертає увагу, що Позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім іншого, з огляду на наявність підстав для прийняття рішення про примусове повернення Позивача, встановлення заборони на в`їзд строком на три роки є обґрунтованим.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.10.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що скасування рішення щодо належності Позивача до громадянства України не свідчить про втрату останнім статусу громадянина України, оскільки відповідний Указ Президентом України не приймався. Викладене, на переконання Позивача, свідчить й про неможливість застосування до ОСОБА_2 процедур, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Окремо звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням Відповідач допустив дії, спрямовані на розлучення батька з дітьми, що суперечить Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року. Наголошує, що у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №826/13810/16 встановлено належність ОСОБА_2 до громадянства України. Стверджує, що в силу ст. ст. 1, 3, 17, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Позивач навіть після прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення перебував на території України на законних підставах. Підкреслює, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується факт непритягнення Позивача до кримінальної відповідальності з моменту в`їзду в Україну та відповідності кримінальних проваджень щодо нього.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.08.2019 року головним спеціалістом відділу ідентифікації та забезпечення видворення управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пирожком О.Б. за наслідками розгляду матеріалів щодо особи без громадянства ОСОБА_2 та подання від 13.08.2019 року №866/109/15/01-2019 (а.с. 72) прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, а також зобов`язано Позивача покинути територію України у строк до 14.08.2019 року та заборонено останньому в`їзд на територію України строком на три роки до 13.08.2022 року (а.с. 10-11). Дане рішення було затверджено 14.08.2019 року першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (а.с. 10).

Підставою прийняття вказаного рішення визначено те, що 13.08.2019 року працівниками ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області в м. Києві по вул. Петропавлівська, 11, було виявлено особу без громадянства ОСОБА_2 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні. Від надання пояснень відмовився. Усно повідомив, що є особою без громадянства, так як на момент набуття громадянства України відмовився від громадянства Грузії, а зараз знаходиться в процедурі оскарження скасування належності до громадянства України. Жодних документів на право законного проживання в Україні або тимчасового не перебування не має. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП (ПР ЦМУ 005120 від 13.08.2019 року). Дані обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у позивача підстав для подальшого перебування на території України, як зазначено в оскаржуваному рішенні, свідчать про те, що Позивачем порушені вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 29 Конституції України, ст. ст. 1, 13, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), а також Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом МВС України від 17.12.2013 року №1235 (далі - Інструкція №1235), прийшов до висновку, що оскаржуване рішення прийнято без урахування всіх фактичних обставин, а тому підлягає скасуванню.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 15 ст. 1 Закону особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Приписи ст. 3 Закону, які кореспондують положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150).

Згідно п. 4 Інструкції №353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції №353/271/150).

За правилами ч. 2 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Вичерпний перелік підстав заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства регламентовано положеннями ч. 1 ст. 13 Закону.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч. 2 ст. 26 Закону № 3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої у ч. 2 ст. 26 Закону, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ст. 26 Закону не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тобто, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст. 13 Закону.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №264/4077/17 та від 10.04.2019 року у справі №802/294/17-а.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, жодних належних і допустимих доказів притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності або наявності щодо нього розпочатих кримінальних проваджень матеріали справи не містять. Дані відомості підтверджуються, зокрема, листами Головного слідчого управління Служби безпеки України від 01.08.2016 року №6/Л-1700/2 (а.с. 44), Генеральної прокуратури України від 22.12.2018 року №27/1-831вих-18 (а.с. 46), Головного слідчого управління Національної поліції України від 28.12.2018 року №24/Л-595аз (а.с. 48). Крім того, листом Комісії з контролю файлів Інтерполу від 28.05.2019 року №CCF/109/R121.19/C1151.19 (а.с. 86) спростовується посилання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про наявність у базі Інтерполу інформації про ОСОБА_2 .. З огляду на викладене, судова колегія не вбачається існування обставин, які б забороняли в`їзд в Україну Позивачу.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 має зареєстрований шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 та в останніх ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України народився син - ОСОБА_4 Відтак, роз`єднання його з сім`єю стане для нього моральним стражданням та, з огляду на положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таке втручання держави у здійснення права Позивача на сімейне життя в даному випадку не є необхідним в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 27.06.2019 року у справі № 264/4077/17.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що належних і допустимих доказів наявності у Позивача статусу «злодія в законі» та впливу останнього на організовані злочинні угрупування та організації на території України, наслідком чого може бути висновок про необхідність примусового повернення ОСОБА_2 до країни походження або третьої країни, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень надано не було, на чому вірно наголосив суд першої інстанції. Не підтверджують дані обставини й повідомлені Апелянтом факти неодноразового засудження Позивача до позбавлення волі в Грузії з огляду на те, що у період проживання в Україні ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності не притягувався.

Окремо, поряд з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Судовою колегією не заперечується, що на підставі зафіксованих у протоколі про адміністративне правопорушення серії ПР ЦМУ № 005120 від 13.08.2019 року (а.с. 76) відомостей постановою ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 13.08.2019 року серії ПН ЦМУ №005120 про накладення адміністративного стягнення до ОСОБА_2 за порушення вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» застосовано передбачене ч. 1 ст. 203 КпАП України адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн. (а.с. 77). В указаній постанові зафіксовано, що Позивач проживав без документів на право проживання в Україні.

Разом з тим, зафіксовані у вказаній постанові обставини не можуть мати преюдиційного значення для даної справи з огляду на таке.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2018 року у справі № 826/13810/16 залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017 року, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування висновку за результатами службового розслідування за фактом видачі довідки №327 щодо належності до громадянства України, оформлення паспорту громадянина України ОСОБА_2 від 23.05.2012 року в частині скасування рішення від 09.07.2008 року та довідки №327 щодо неналежності ОСОБА_2 до громадянства України; зобов`язання Державної міграційної служби України документувати ОСОБА_2 паспортом громадянина України.

У подальшому, постановою Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №826/13810/16 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково:

- скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування висновку за результатами службового розслідування за фактом видачі довідки №327 щодо належності до громадянства України, оформлення паспорту громадянина України ОСОБА_2 від 23.05.2012 року в частині скасування рішення від 09.07.2008 року та довідки №327 щодо належності ОСОБА_2 до громадянства України та закрито провадження в справі в цій частині;

- в іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2018 року залишено без змін.

При цьому, у даній справі судом касаційної інстанції встановлено, що громадянство України ОСОБА_2 не припинено, паспорт серії НОМЕР_1 не вилучався і недійсним не визнавався.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, як вірно відзначив Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, будь-яких належних і допустимих доказів припинення громадянства ОСОБА_2 у передбаченому Законом України «Про громадянство України» порядку матеріали справи не містять.

Відтак, на переконання судової колегії, на момент прийняття оскаржуваного рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, Позивач був громадянином України, що, у свою чергу, виключає можливість застосування до нього будь-яких процедур, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Наведене, поряд з іншими вищевказаними висновками, підтверджує правильність позиції суду першої інстанції про відсутність правових підстав для прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 02» жовтня 2019 року.