Справа № 640/6869/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2019 року № 640/6869/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства закордонних справ України
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства закордонних справ України, у якому просив суд:

- визнати незаконними, неконституційними дії відповідача, які пов`язані зі скасуванням пільг по сплаті держмита при стягненні консульського збору у особи з інвалідністю 2-ої групи довічно, а саме у позивача;

- зобов`язати відповідача поновити безоплатне надання консульських послуг позивачу при вчиненні нотаріальних дій за кордоном по засвідченню факту, що позивач, громадянин України, є живим, а також, безоплатно посвідчувати «Доручення», як особі з інвалідністю 2-ої групи відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 1993 року;

- стягнути з відповідача завдану позивачу моральну шкоду незаконними діями, як грошовий еквівалент спричинених вищого ступеня моральних страждань, у сумі сто дев`яносто дві тисячі сто гривень з зарахуванням цієї суми на особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позивача у відділену Ощадбанку України №.НОМЕР_4 за договором №.10Р -545-6565-545-8919 , що знаходиться у Харківській області, місто Куп`янськ, селище міського типу Ківшарівка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому відповідачем протиправно скасовано право особи по сплаті державного мита при виконанні консульських дій за кордоном, більше того такі дії є дискримінаційними по відношенню до позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що відповідач діяв в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з 14 жовтня 1993 року, що підтверджується записом в пенсійному посвідченні серії НОМЕР_3 та листом Комунального закладу охорони здоров`я «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Головного управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації від 03 жовтня 2012 року №118.

На момент виникнення спірних правовідносин позивач перебував на лікуванні в Іспанії.

Задля реалізації свого права на отримання пенсії та підтвердження того факту, що він є живим, він звернувся до Консульського відділу Посольства України в Іспанії 11 лютого 2019 року з метою отримання консульської послуги, а саме посвідчити безоплатно факт, що він є живим.

Проте, 11 лютого 2019 року Посольством України в Іспанії листом №6127/19-570/4-0146 позивачу відмовлено у наданні такої консульської послуги, а саме посвідчити факт, що він є живим безоплатно, оскільки питання консульського збору вже не є предметом регулювання Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року №7-93 «Про державне мито». Отже підстави для надання пільг під час справляння консульського збору за вчинення консульських дій категоріям фізичних осіб, які визначені статтею 4 Декрету відсутні.

Вважаючи такі дії Консульського відділу Посольства України в Іспанії протиправними, позивач звернувся зі скаргою 17 лютого 2019 року до Міністерства закордонних справ України.

Міністерство закордонних справ України листом від 19 березня 2019 року №71/ВАП/19-091-365 повідомило позивача про те, що надання пільг окремим категоріям громадян України врегульоване положеннями Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року №7-93 і застосовується лише при сплаті адміністративних зборів на території України. Питання консульського збору за вчинення консульських дій за кордоном не є предметом регулювання Декретом «Про Державне мито».

За наведених обставин позивач вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує його права, як інваліда ІІ групи, а тому звернувся до суду за їх захистом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Питання стягнення консульського збору врегульовано Наказом Міністерства закордонних справ України від 23 квітня 2018 року № 182 «Про затвердження Положення про консульський збір України та Інструкції про порядок справляння сум консульського збору за вчинення консульський дій, обліку сум консульських надходжень та проведення звірок фактичних консульських надходжень в закордонних дипломатичних установах України», затвердженим Міністерством юстиції України.

Вимогами статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з вимогами частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Віденська Конвенція про консульські зносини від 24 квітня 1963 року є частиною національного законодавства України (Ратифікована 23 березня 1989 року).

Статтею 39 Конвенції зазначено: «Консульское учреждение может взымать за совершение консульских актов на территории государства пребывания сборы и пошлины, предусматриваемые законами и правилами представляемого государства».

Таким чином, враховуючи положення статті 39 Конвенції, консульський збір може стягуватись на підставі правил, встановлених законодавством України.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про органи виконавчої влади» положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно з нормами статті 15 Закону України «Про центральні органи влади» міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Відповідно до пункту 86 частини 4 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 381/2011, Міністерство закордонних справ України відповідно до покладених на нього завдань розробляє та затверджує Положення про консульський збір України.

Так, в 2018 році Міністерство закордонних справ України видало відповідний вищезазначений Наказ «Про затвердження Положення про консульський збір України та Інструкції про порядок справляння сум консульського збору за вчинення консульського збору за вчинення консульських дій, обліку сум консульських надходжень та проведення звірок фактичних консульських надходжень в закордонних дипломатичних установах України» та зареєструвало його в Міністерстві юстиції України.

Згідно зі статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року №7-93 платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами.

Статтею 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» визначено коло об`єктів справляння державного мита:

- за вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами і виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також за видачу дублікатів нотаріально засвідчених документів;

- за державну реєстрацію актів цивільного стану, а також повторну видачу громадянам свідоцтв про реєстрацію актів цивільного стану та свідоцтв у зв`язку із зміною і поновленням актових записів цивільного стану;

- за видачу документів на право виїзду за кордон і про запрошення в Україну осіб з інших країн, за продовження строку їх дії та за внесення змін до цих документів; за продовження строку дії візи для в`їзду в Україну, транзитного проїзду через її територію (перебування в Україні іноземців та осіб без громадянства); за видачу або продовження строку дії посвідки на проживання в Україні іноземцям та особам без громадянства; за оформлення віз для в`їзду в Україну, транзитного проїзду через її територію, а також із заяв про прийняття до громадянства України або про вихід з громадянства України; - за видачу дозволів на право полювання та рибальства;

- за операції з емісії цінних паперів, крім облігацій державних та місцевих позик, та з видачі приватизаційних паперів;

- за реєстрацію деривативів;

- за операції з об`єктами нерухомого майна, що здійснюються на товарних біржах, крім операцій з примусового відчуження такого майна у випадках, передбачених законами України;

- за проведення прилюдних торгів (аукціону, тендеру) об`єктами нерухомого майна, крім операцій з примусового відчуження такого майна у випадках, передбачених законами України;

- за видачу охоронних документів (патентів і свідоцтв) на об`єкти інтелектуальної власності, а також за дії, пов`язані з підтриманням чинності патентів на сорти рослин.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до вимог статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно Законами України.

Норми законів України «Про нотаріат» та «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» не містять вимог щодо встановлення особам з інвалідністю пільг при сплаті консульського збору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Так, питання стягнення консульського збору передбачено також вимогами Закону України «Про нотаріат», оскільки в своїй діяльності на консула покладено частину функцій нотаріуса, як зазначено вище.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про нотаріат» за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до вимог пункту 33 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито, а в передбачених законом випадках перевіряють сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб як податкові агенти, про що повідомляють відповідні органи державної податкової служби. За надання державними нотаріусами додаткових послуг правового характеру, які не пов`язані із вчинюваними нотаріальними діями, а також послуг технічного характеру (складання проектів правочинів, заяв, виготовлення копій (фотокопій) документів чи виписок з них, тощо) справляється окрема плата. Перелік таких послуг та розмір плати за них установлюються Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласними, Київським чи Севастопольським міськими управліннями юстиції.

В своїй діяльності консули прирівняні до нотаріусів. Вищенаведені норми свідчать про необхідність здійснення плати (чи то мито, чи то консульський збір) за вчинені дії як нотаріуса, так і консула.

Враховуючи вищенаведене, відповідач дійшов вірного висновку про те, що підстави для надання пільг під час справляння консульського збору за вчинення консульських дій категоріям осіб, які визначенні статтею 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» - відсутні, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно, не може бути задоволена похідна позовна вимога зобов`язати відповідача поновити безоплатне надання консульських послуг позивачу при вчиненні нотаріальних дій за кордоном по засвідченню факту, що позивач, громадянин України, є живим, а також, безоплатно посвідчувати «Доручення», як особі з інвалідністю 2-ої групи відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 1993 року.

Щодо позовної вимого про стягнення маральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач заявляє вимоги щодо стягнення на його користь значного розміру моральної шкоди, однак не надає жодного розрахунку та обґрунтувань, з яких визначено саме такий розмір шкоди.

При цьому, частина третя статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює вимоги зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода щодо фізичних осіб категорія глибоко суб`єктивна та оціночна у своєму виявленні, що у своє чергу може призвести до суб`єктивізації об`єктивного у випадках, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації.

Наявність моральної шкоди є фактом конкретного випадку. Відповідно, вчинення лише протиправного діяння стосовно особи свідчить про можливість, але не обов`язковість виникнення моральної шкоди. Судова практика виходить з того, що об`єктивними обставинами, які підтверджують негативний емоційний стан потерпілого, є, зокрема: неможливість продовження активного суспільного життя, погіршення або позбавлення реалізації фізичною особою своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування норм з відшкодування моральної шкоди пов`язане з використанням значної кількості оціночних понять, які окреслені законом.

Однак, позивачем не зазначено які саме страждання, зміни в житті та інше відбулись, що свідчить про необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з пунктом 5 згаданої Постанови Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

В позовній заяві відсутні докази спричинення шкоди позивачу саме в такому розмірі, а також не наведено доказів, що свідчать про причетність відповідача до настання негативних наслідків для позивача, таких як порушення сімейних стосунків, приниження ділової репутації, а також, як одного з складових інституту.

У позові відсутні дані та докази про те, що діями та бездіяльністю відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, більше того суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дій та відшкодування шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко