Справа № 480/4498/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 р.Справа № 480/4498/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 20.05.19 року по справі № 480/4498/18

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області, в якому просив суд визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення - рішення № та № від 07.11.2018 р.

В обґрунтування вимог зазначив, що вказані вище рішення податкового органу не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають скасуванню. Вказує, що ним було в повній мірі виконано обов`язок по сплаті узгоджених податкових зобов`язань, шляхом подання відповідного платіжного доручення до установи банку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено.

Визнано незаконними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 07.11.2018 року № та № .

Головне управління ДФС у Сумській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 р. по справі №480/4498/18 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги посилається, що на те, що в матеріалах справи міститься лист уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк"Фінанси і Кредит" від 03.05.2019, що наданий на виконання ухвали Сумського окружного адміністративного суду, з якого вбачається, що 18.05.2015 р. засобами електронної системи "Клієнт" позивачем було надіслано платіжне доручення №4 від 18.05.2015 на суму 41576,00 з призначенням платежу - єдиний податок за І квартал 2015 року, проте, платіж не був виконаний з невідомих причин та 17.06.2015 скасований як такий, строк виконання якого сплинув. Вказує, що платіж не був виконаний і грошові кошти не були списані з рахунку позивача і не були перераховані до бюджету як єдиний податок, при цьому у листі не вказано, що невиконання платежу відбулось саме з вини банку. Також, зазначає, що процедура ліквідації банку розпочалась лише з 18.12.2015р. майже через сім місяців після подання позивачем платіжного доручення №4, а тому не можна погодитись з твердженням суду першої інстанції, що платіж не був виконаний з вини банку у зв`язку з його неплатоспроможністю. Вказує, що на час подання платіжного доручення (18.05.2015) так і час його скасування (повернення без виконання 17.06.2015) АТ «Банк «Фінанси і Кредит»» здійснював фінансову діяльність і був платоспроможним. Посилається, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на час подання платіжного доручення - 18.05.2015, на рахунку позивача у АТ «Банк «Фінанси і Кредит» було достатньо коштів щоб здійснити платіж у розмірі 41576,00 грн. Зазначає, що про повернення платіжного доручення без виконання було достеменно відомо позивачу, оскільки фінансова операція здійснювалась через електронну систему «Клієнт-Банк» у якій відображаються усі операції з платіжними документами клієнтів банку. Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи і не надав належної оцінки наявним доказам у справі, зокрема фактам викладеним у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси і Кредит»», а задовольняючи позов суд фактично звільнив позивача від сплати єдиного податку за І квартал 2015 року у розмірі 41576,00 грн. і застосуванні до нього штрафних санкцій. Крім того, вказує, що в постановах Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, йде мова саме про списання коштів з рахунка платника на рахунок отримувача, і подання платіжного доручення до установи банку під час процедури його ліквідації і встановлення його неплатоспроможності. Зазначає, що у даному випадку кошти не були списані з відповідного рахунку позивача, платіжне доручення не було виконане банком, яке на час подання платіжного доручення було платоспроможним і виконувало фінансові операції з клієнтами банку. Вказує про помилкове посилання на постанови Верховного Суду в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції. Вважає, що податкові повідомлення - рішення від 07.11.2018 р. № та № є законними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а також було порушено норми процесуального права.

27.08.2019 р. ФОП ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду у даній справі без змін.

Позивач про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений заздалегідь та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення, яке міститься в матеріалах справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги скарги, просив її задовольнити.

Позивач, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не прибув.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зауважує, що протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 р. було замінено Головне управління ДФС у Сумській області його правонаступником Головним управлінням ДПС у Сумській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 26 листопада 2018 року ГУ ДФС у Сумській області було проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питання сплати податкового зобов`язання по єдиному податку за період з 18.11.2015 року по 27.09.2018 року.

За результатами камеральної перевірки ГУ ДФС у Сумській області було складено акт про результати камеральної перевірки щодо своєчасності сплати (перерахування) єдиного податку від 26.10.2018 р. № 83/18-28-53-13/ НОМЕР_1 .

Під час проведення камеральної перевірки контролюючим органом було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 був зареєстрований платником єдиного податку третьої групи у період з 18.11.2015 р. по 31.12.2015 р. та з 01.04.2018 р. по 27.09.2018 р. та платником єдиного податку другої групи у період з 01.08.2017 р. по 31.03.2018 р.

У вищезазначеному акті перевірки від 26.10.2018 р. зазначено, що протягом періоду з 18.11.2015р. по 31.12.2015 р. та з 01.04.2018 р. по 27.09.2018 р. ФОП ОСОБА_1 порушено терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання по податковим деклараціям платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, визначені п.57.1 ст.57, п.295.1, п. 295.3 ст. 295 ПК України.

На підставі вищезазначеного акту було винесено податкові повідомлення рішення від 07.11.2018 р. № , яким до позивача застосовано штраф у розмірі 20 % у сумі 28 927,45 грн. та № , яким до позивача застосовано штраф у розмірі 50 % у сумі 2 716,90 грн.

Позивач, не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, звернувся до суду за захистом своїх права та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 16.1.4 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Приписами п.291.4 статті 291 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на групи платників єдиного податку, зокрема, до третьої групи належать фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 20000000 гривень.

Пунктом 294.1 ст. 294 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.

Відповідно до п.294.2 ст.294 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) податковий (звітний) період починається з першого числа першого місяця податкового (звітного) періоду і закінчується останнім календарним днем останнього місяця податкового (звітного) періоду.

Пунктом 295.3 статті 295 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Приписами п. 296.3 ст. 296 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.

Згідно з п.п.49.18.2 п.49.18 ст.49 ПК України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано до податкового органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за І квартал 2015 року від 22 квітня 2015 року, в якій визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 41 575,97 грн. (а.с. 16-18).

Згідно наявної в матеріалах справи завіреної копії платіжного доручення від 18.05.2015 р. №4 ФОП ОСОБА_1 було сплачено єдиний податок за І квартал 2015 р. у розмірі 41 575, 97 грн. (а.с. 19).

Колегія суддів зауважує, що вказані вище грошові кошти не були списані з рахунку позивача за цим платіжним дорученням через неплатоспроможність АТ "Банк Фінанси та Кредит", а тому кошти у розмірі 41 575,97 грн. не було зараховано до Державного бюджету, що підтверджується листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк Фінанси та Кредит" від 03.05.2019 року № 083-3-2186/19 (а.с. 94).

Згідно п.1.24 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 р. №2346-ІІІ (далі по тексту - Закон України №2346-III) переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до п.1.30 статті 1 Закону України №2346-III платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Пунктом 8.1 ст.8 Закону України №2346-III визначено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до п.п.16.5.2 п. 16.2 ст.16 Закону України №2346-III днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах.

Колегія суддів зауважує, що приписами п.22.4 ст.22 Закону України №2346-III визначено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника, для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відповідно до п.129.6 ст.129 ПК України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Отже, з аналізу вказаних вище норм вбачається, що обов`язок платника зі сплати податку/збору слід вважати виконаним з дати подання до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування до бюджету грошових коштів з рахунку платника в банку за наявності в нього достатнього грошового залишку на день платежу.

При цьому платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків/зборів до бюджету.

Тобто, за наявності у платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов`язок зі сплати відповідної суми податкового (грошового) зобов`язання слід визнати виконаним, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.02.2019 р. по справі №806/68/16, а також в постановах від 07.09.2018 р. по справі №823/1985/17 та від 11.09.2018 р. по справі №804/13540/15.

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що неперерахування суми податкового зобов`язання з вини банку не є наслідком винних дій платника податку у даній справі, а тому до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції за таке порушення.

Щодо доводів відповідача про те, що податковим органом проводилась перевірка своєчасності сплати податкового зобов`язання по єдиному податку саме за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2015 року, колегія суддів зауважує наступне.

Так, в матеріалах справи містяться докази, що ФОП ОСОБА_1 протягом періоду з 18.11.2015 року по 31.12.2015 року, з 01.04.2018 року по 27.09.2018 року та з 01.08.2017 року по 31.03.2018 року також своєчасно сплачував єдиний податок, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с.102-120), проте сплата поточних зобов`язань позивача зараховувалася контролюючим органом в рахунок погашення заборгованості, що виникла в результаті неперерахування коштів банком до Державного бюджету відповідно до платіжного доручення від 18.05.2015 р. № 4.

Враховуючи те, що заборгованість виникла внаслідок не проведення банком платіжного доручення, санкції в зв`язку з несвоєчасною сплатою зобов`язань при зарахуванні сплачених платежів податковим органом в податковий борг не можуть бути нараховані, оскільки причинами такої несвоєчасної сплати є саме не проведення банком платіжного доручення.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що платіж, відповідно до платіжного доручення №4 від 18.05.2015 р. на суму 41 576, 00 грн. не був виконаний і грошові кошти не були списані з рахунку позивача і не були перераховані до бюджету як єдиний податок, а також посилання на те, що в листі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси і кредит" від 03.05.2019 р. не вказано, що невиконання платежу відбулось саме з вини банку, а також посилання те, що процедура ліквідації банку розпочалась лише з 18.12.2015р. майже через сім місяців після подання позивачем платіжного доручення №4, а тому не можна погодитись з твердженням суду першої інстанції, що платіж не був виконаний з вини банку у зв`язку з його неплатоспроможністю, оскільки на час подання платіжного доручення (18.05.2015) так і час його скасування (повернення без виконання 17.06.2015) АТ «Банк «Фінанси і Кредит»» здійснював фінансову діяльність і був платоспроможним, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не впливають на вирішення даної справи по суті, оскільки з огляду на приписи законодавства обов`язок платника зі сплати податку/збору слід вважати виконаним з дати подання до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування до бюджету грошових коштів з рахунку платника в банку за наявності в нього достатнього грошового залишку на день платежу. Платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків/зборів до бюджету. За наявності в платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов`язок зі сплати відповідної суми податкового (грошового) зобов`язання слід визнати виконаним, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України . Отже, позивачем було виконано податкове зобов`язання зі сплати єдиного податку за 1 квартал 2015 р. в розмірі 41 575, 97 грн. з моменту подання ним платіжного доручення від 18.05.2015 р. №4 до банківської установи, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.

Окремо, колегія суддів зауважує, що наявність чи відсутність процедури ліквідації банківської установи жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки ПК України не пов`язує наявність чи відсутність такої процедури зі звільненням платника податків від сплати санкцій в разі не проведення банком платежів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачу було достеменно відомо про повернення платіжного доручення без виконання, оскільки фінансова операція здійснювалась через "Клієнт - Банк" у якій відображаються усі операції з платіжними документами клієнтів банку, колегія суддів по - перше вважає особистими припущеннями відповідача, а по - друге ці посилання не впливають на той факт, що предметом спору є питання щодо протиправності (незаконності) податкових повідомлень - рішень, а не наявність податкового боргу.

Щодо доводів апеляційної скарги на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на час подання платіжного доручення - 18.05.2015, на рахунку позивача у АТ «Банк «Фінанси і Кредит» було достатньо коштів щоб здійснити платіж у розмірі 41576,00 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи копії виписки по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" за період з 13.03.2014 р. по 21.05.2015 р. були грошові кошти на рахунку позивача для здійснення сплати єдиного податку за 1 квартал 2015 р. у сумі 41576 грн.00 коп.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що задовольняючи позов суд фактично звільнив позивала від сплати єдиного податку за І квартал 2015 року у розмірі 41576,00 грн. і застосуванні до нього штрафних санкцій, колегія суддів вважає такими, що носять характер припущень, які спростовуються матеріалами даної справи, оскільки предметом спору є питання щодо протиправності (незаконності) податкових повідомлень - рішень, а не наявність податкового боргу.

Щодо доводів представника апелянта про помилкове посилання на постанови Верховного Суду в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки висновки, які зазначені у вказаних постановах від 07.09.2018 р. по справі №823/1985/17 та від 11.09.2018 р. по справі №804/13540/15 підлягають, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню при розгляді даної справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення № та № від 07.11.2018 р. є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності оскаржуваних по даній справі податкових повідомлень - рішень відповідача є необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст.9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року по справі №480/4498/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 30.09.2019 року