Справа № 826/12153/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

представника позивача Власенко О.С.,

представника відповідача Логовської Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження, суддя Арсірій Р.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №5-2657 від 06.04.2018, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018 №2-2657.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №2-2657 від 06.04.2018, складене Головним управлінням ДФС у м. Києві; стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві подало апеляційну скаргу, у якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року та прийняти нове рішення, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що у Свідоцтві платника єдиного податку видів економічної діяльності, які передбачають використання землі, немає, а як визначено в законодавстві умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування е те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Крім того, апелянт звертає увагу, що згідно норм чинного законодавства умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. В даному випадку необхідно розмежовувати поняття «використання в господарській діяльності нежитлового приміщення», та «використання в господарській діяльності земельної ділянки», а в матеріалах справи відсутні докази використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Також, апелянт зазначає, що Верховний Суд України в постанові від 24.11.2015 № 21-2352а15 у справі № 826/14703/13-а зазначив: «Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку. Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване».

20.08.2019 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2019 - без змін.

У відзиві позивач вказує, що надання в оренду (найм) нерухомого майна без земельної ділянки, на якій розміщена відповідна нерухомість законом не передбачено, з огляду на приписи ст. ст. 793-797 Цивільного кодексу України.

Також, позивач вказує, що правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 24.11.2015 у справі № 21-2352а15 не може бути взята до уваги в даному випадку, оскільки здійснюваний вид економічної діяльності позивача можливий виключно із використанням в господарській діяльності земельної ділянки, адже використання земельної ділянки, яка зайнята нерухомим майном за будь-яким іншим видом господарської діяльності, аніж здійснюваний, не можливий.

Позивач, також, вказує щодо неправильного здійснення відповідачем вирахування суми податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік за податковим повідомленням-рішенням № 2-2657 від 06.04.2018, оскільки, як вбачається з відзиву на позовну заяву, при розрахунку земельного податку відповідачем було взято показники площі земельної ділянки щодо якої визначається податок, які не відповідають площі земельної ділянки, яка використовується позивачем у власній господарській діяльності.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що відповідно до податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 06.04.2018 № 2-2657 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2018 рік у розмірі 47 349,66 грн.

Вважаючи протиправним таке рішення відповідача, позивач за захистом своїх прав звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову з тих підстав, наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власного нежилого приміщення у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку третьої групи, обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), однак, вважає, що позов має бути задоволено з інших підстав, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Як вбачається з матеріалів справи, з 15.09.2017 ОСОБА_1 зареєструвався фізичною особою-підприємцем.

Позивачу на праві приватної власності належать 1/2 частини нежитлового приміщення матеріального складу (в літ. «А»), загальною площею 325,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 04.03.2011 та витягу про державну реєстрацію прав № 29577675 від 06.04.2011.

3 15.09.2017 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку відповідно до пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України зі ставкою податку 5%, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією витягу є Реєстру платників єдиного податку №2021.

Між тим, на переконання колегії суддів, вищевказані документи підтверджують факт здійснення позивачем фінансово-господарської діяльності, однак не містять посилань на використання позивачем спірної земельної ділянки для її ведення.

У відповідності до статті 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як визначено підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За пунктом 287.7 статті 287 ПК у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Згідно з пунктом 287.8 цієї ж статті власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За пунктом 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 Податкового кодексу України на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

За підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена.

Тобто у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом у постановах від 13, 19 та 26 червня 2018 року (справи №№ 826/14615/16, 814/3427/13-а та 826/10930/13-а відповідно), постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №826/7169/16.

Відтак, на думку колегії суддів, п.п. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України розповсюджується на підприємця, що обрав спрощену систему оподаткування, лише у тому випадку, якщо такий підприємець отримує оподатковуваний дохід саме від використання земельної ділянки.

У справі, що розглядається, позивач від використання земельної ділянки дохід не отримує.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач, як фізична особа-підприємець здійснюючи господарську діяльність зі здавання в оренду власного нерухомого майна використовує землю для проведення такої господарської діяльності, а тому звільняться від сплати земельного податку.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України, які міститься в постанові від 24 листопада 2015 року по справі №826/14703/13-а (№ рішення в ЄДРСР 54688775).

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Згідно пп. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

При цьому, суд звертає увагу щодо розміру грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

Як зазначав у відзиві на позов відповідач, розрахунок податку було проведено наступним чином: 667,93*741,38*2*0,84*1,249*1,433*1,06*3% = 47349,66 грн., де: 667,93 м. кв. - площа земельної ділянки (відповідно до Довідки № Н-00405/2016 від 19.07.2016 № 107 про розмір нормативної грошової оцінки (код ділянки 75:271:007); 741,38 - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 № 26/23, введено в дію з 01.07.2015 (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 № 565/565); 2 - Коефіцієнт на функціональне використання землі (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 із змінами та доповненнями); 0,84 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/23; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 № 6-28-0.22-215/2-15 та ст.289 ПК України; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16 та ст.289 ПК України; 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-16 та ст.289 ПК України; 3% - ставка податку відповідно до Рішення Київської міської Ради № 242/5629 від 23.06.2011 р. зі змінами та доповненнями.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивач володіє нежитловим приміщенням - 1/2 частини матеріального складу (в літ. «А»), загальною площею 325,6 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ., а в матеріалах справи міститься лише Довідка № Н-00405/2016 від 19.07.2016 № 107 про розмір нормативної грошової оцінки (код ділянки 75:271:007), де земельна ділянка зазначена розміром 667,93 м. кв., інших доказів (витягу з Державного земельного кадастру, інформації, чи внесена земельна ділянка, яка знаходиться під приміщенням, яке належить позивачу на праві приватної власності, до Державного земельного кадастру тощо), а тому відповідачем неправильного здійснено вирахування суми податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік за податковим повідомленням-рішенням № 2-2657 від 06.04.2018, оскільки при розрахунку земельного податку було взято показники площі земельної ділянки щодо якої визначається податок, які не відповідають площі нерухомого майна, належного позивачу та, і при цьому, не доведено відповідачем, що вся площа земельної ділянки (667,93 м. кв.), на яку нараховано земельний податок, належить позивачу. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в Публічній кадастровій карті України відсутні відомості щодо земельної ділянки з кадастрових номером 75:271:007.

Отже, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не надано суду обґрунтованого розрахунку спірної суми земельного податку, а тому, на думку суду не доведено правомірність нарахування позивачу грошового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 47349, 66 грн.

Відтак, відповідачем не доведено обставин, на яких ґрунтується оскаржуване рішення.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, однак, вважає, що такий має бути задоволений з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовують лише висновки суду першої інстанції про те, що фізична особа - підприємець, яка у процесі своєї господарської діяльності використовує належне йому на праві власності нежиле приміщення, на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України звільняється від сплати податку за земельну ділянку, на якій розташоване це приміщення, та є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права призвели до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити мотивувальній частині, зазначивши, що підстави для задоволення позову викладені в мотивувальній частині даної постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов