Справа № 420/4003/19
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2019 року м.Одеса Справа 420/4003/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в якому позивач просить суд визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду первинно встановленої 2 групи з 13.01.2015 р., внаслідок поранення, травм, так пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05.04.2019 року №41; зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи з 13.01.2015р. внаслідок поранення, травма, так, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період з 07.01.1985 по 28.12.1986 року він проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях. Під час участі в бойових діях ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму, струс головного мозку. Військово-лікарською комісією Південного регіону встановлено, що отримані поранення ОСОБА_1 так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. 13.01.2015 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією №1 позивачу встановлено другу групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, травма, так пов`язана із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. В подальшому, як інвалід другої групи з 13.01.2015 року позивач набувши права на отримання одноразової грошової допомоги в січні 2019 року подав заяву з відповідними документами до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для виплати йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України як інваліду другої групи. При цьому протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05.04.2019 року №41 затвердженим Міністром оборони України, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з підставі того, що ОСОБА_1 був звільнений із Збройних Сил Російської Федерації, однак законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн. Не погоджуючись з наведеним рішенням та вважаючи його таким, що суперечить чинному законодавству, позивач звернувся до суду.

Представник Міністерства оборони України надав до суду письмовий відзив та доповнення до відзиву, які мотивовані тим що, правова норма щодо права військовослужбовців чи осіб, звільнених з військової служби на отримання виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності зявилась в законодавстві після набуття чинності ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 04.04.2006 року №3597-ІV (далі Закон України №3597-ІV), який в свою чергу лише з 10.05.2006 року набрав чинності. Отже, на думку представника відповідача, зазначена норма Закону України №3597-ІV поширюється лише на тих осіб, які звільнені з військової служби та стали інвалідами після 10.05.2006 року.

Крім того, представник відповідача зазначив, що заявник відповідно до порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві №975 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року повинен довести причини та обставини поранення, зокрема те, що таке поранення не пов`язано із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. При цьому, неподання особи відповідних документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства оборони України обов`язку щодо їх витребування. В свою чергу надана позивачем при зверненні копія витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії не містить інформації про обставини поранення позивача, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії та не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що таке поранення не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного порушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Також представником відповідача зазначено, що відповідно до ст.1 Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15.05.1992 року, щодо виплат одноразової грошової допомоги в наведеній угоді не зазначено. Та в силу приписів Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на осіб, які були громадянами РФ та здійснювали діяльність з оборони РФ норми Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється та відповідно не є законом або іншим нормативним актом колишнього Союзу РСР.

Представник Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що оскаржуване рішення відповідачем прийнято правомірно та воно є таким, що відповідає нормам чинного законодавства, оскільки ОСОБА_1 не був військовослужбовцем Збройних сил України або інших утворених відповідно до законів України військових формувань, та дія Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на нього не поширюється. Також представник третьої особи зазначив, що чинне законодавство України не передбачає виплату Міністерством оборони України одноразової грошової допомоги особам з числа військовослужбовців інших країн.

Ухвалою суду від 08.07.2019 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача, відповідача та третьої особи до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином та своєчасно, від позивача надавалась заява про розгляд справи без його участі, від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява, у якій представник не заперечує проти розгляду справи в порядку письмового провадження та просить розглянути дану заяву без його участі.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд вирішив розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та доповнення до відзиву Міністерства оборони України, письмові пояснення Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом у справі встановлено наступне.

Позивач, є громадянином України, старший мічман запасу, проходив військову службу за контрактом в лавах Російської Федерації та був звільнений у запас до 21.03.2000 року, що підтверджується послужним списком (а.с. 12-18).

З 07.01.1985 року по 28.12.1986 рік позивач проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях, що підтверджується витягом із послужного списку та довідкою Любашівського районного військового комісаріату від 06.02.2017 року №20 (а.с. 19).

Так, під час участі в бойових діях ОСОБА_1 отримано мінно-вибухову травму, струс головного мозку, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №35 (а.с. 20).

08.06.2010 року Військово-лікарською комісією Південного регіону встановлено, що отримані поранення ОСОБА_1 так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується копією витягу з протоколу №168 (а.с. 23).

30.01.2012 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією №1 позивачу первинно встановлено другу групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, травма, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10 ААА №928716 (а.с. 24).

13.01.2015 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією №1 позивачу з підстав погіршення його стану повторно встановлено другу групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, травма, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10 ААВ №749948 (а.с. 25).

В січні 2015 року ОСОБА_1 вперше подав заяву до Одеського обласного військового комісаріату для виплати йому грошової одноразової дороги Міністерством оборони України згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду другої групи з 13.01.2015 року, з необхідними документами.

Однак 16.03.2015 року Департамент фінансів Міністерства оборони України листом №248/3/6/498 повернув позивачу документі без розгляду (а.с. 26).

07.02.2019 року ОСОБА_1 повторно надіслав до Обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяву для виплати йому грошової одноразової дороги Міністерством оборони України згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду другої групи з 13.01.2015 року, з необхідними документами (а.с. 48-58).

При цьому, протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05.04.2019 року №41, затвердженим Міністром оборони України, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що позивач був звільнений зі Збройних сил Російської Федерації і законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн (а.с 27).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача від 05.04.2019 року № 41 вважаючи його незаконним, протиправним та таким що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закону № 2011-ХІІ) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» пункту 2 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ (в редакції чинній на момент отримання позивачем інвалідності) передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення зі служби.

Згідно з частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 11 Порядку № 975 визначено перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу.

Відповідно до пункту 13 Порядку № 975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Таким чином суд доходить висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, у цьому випадку, саме з моменту настання інвалідності у позивача, тобто з 13.01.2015 року, а не з моменту звільнення з військової служби.

Враховуючи, що позивач отримав інвалідність внаслідок травм, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону № 2011-ХІІ та Порядку № 975.

Відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у розгляді документів для виплати одноразової грошової допомоги з огляду на те, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах Російської Федерації, з якою не укладалось угод про здійснення виплат одноразової грошової допомоги.

В обґрунтування правомірності відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року відповідач посилається на статтю 1 Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року, відповідно до якої пенсійне забезпечення й обов`язкове державне страхування військовослужбовців Збройних Сил держав - учасниць Співдружності та інших військових формувань, створених законодавчими органами цих держав, Об`єднаних Збройних Сил Співдружності, Збройних Сил й інших військових формувань колишнього Союзу РСР, а також пенсійне забезпечення сімей цих військовослужбовців здійснюються на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені або будуть установлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають зазначені військовослужбовці та їх сім`ї, а до прийняття цими державами законодавчих актів з цих питань - на умовах, за нормами і в порядку, встановлених законодавством колишнього Союзу РСР, та вказує, що про виплату одноразової грошової допомоги в цій Угоді не зазначено.

Суд зазначає, що відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України від 07 червня 2001 № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Крім того, Угода від 15 травня 1992 року, на яку посилається відповідач, регулює порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, в той час як в даному випадку спірним є питання права позивача отримання одноразової грошової допомоги, яка не є видом пенсійного забезпечення, а є соціальною допомогою.

Позивач є громадянином України, а тому має право, гарантоване Законом № 2011-ХІІ, на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок травмування, так пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.02.2018 року по справі №816/978/16 та постанові від 21.06.2018 року по справі №816/958/16.

Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин, а тому зауваження представника Міністерства оборони України на порушення позивачем строку звернення для отримання грошової допомоги та відомостей щодо того чи може вважатись витяг з протоколу засідання військово-лікарської комісії, належним документом, який свідчить про причини та обставини поранення суд при прийнятті рішення у справі №420/4003/18 не враховує.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи з 13.01.2015 року внаслідок поранення, травми пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи з 13.01.2015 року внаслідок поранення, травми пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає. Крім того суд також враховує те, що відповідач, у зв`язку із необхідністю скасування його рішення №41 від 05.04.2019 року повинен бути приймати рішення з урахуванням висновків, які встановлені цим рішенням.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Водночас, з огляду вказану норму та на встановлені обставини справи суд вважає необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч. 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України як інваліду другої групи з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду первинно встановленої 2 групи з 13.01.2015 р., внаслідок поранення, травм, так пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05.04.2019 року №41.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України як інваліду другої групи з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням положень п.15-5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Іванов Е.А.

.