Справа № 640/1609/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 вересня 2019 року № 640/1609/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючої судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А.І., Маруліної Л.О.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Пуленця А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Народного депутата ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України,

про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправною та скасування постанови в частині, зобов`язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И В:

Народний депутат України ОСОБА_1 (надалі - Народний депутат ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту також - відповідач, Уряд України) із вимогами (з урахуванням внесених заявою від 16 квітня 2019 року уточнень):

1) визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України», з метою приведення її у відповідність до Закону України №2268-VІІІ, та для утворення передбаченого Законом України та постановою Верховної Ради України №2356-VIII міжвідомчого координаційного органу як центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом відповідно до статті 24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»;

2) визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України» в частині утворення міжвідомчого координаційного органу як тимчасово консультативно-дорадчого органу Кабінету Міністрів України - Міжвідомчої комісії.

3) зобов`язати Кабінет Міністрів України з метою приведення постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 у відповідність до Закону України №2268-VIII та постанови Верховної Ради України №2356-VIII внести наступні зміни:

- у назві постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059, її тексті та Положенні, що додається, замінити слова «Міжвідомча комісія» на слова «Міжвідомчий координаційний орган» у відповідних відмінках;

- в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 слова «у складі згідно з додатком» - виключити;

- Додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 - виключити;

- пункт 1 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059, викласти в такій редакції: «Міжвідомчий координаційний орган є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України»;

- привести Положення, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059, у відповідність до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Позов мотивований тим, що Комітет у закордонних справах і позивач як народний депутат України та заступник Голови зазначеного Комітету брали активну участь у підготовці Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» №2268-VIII від 18 січня 2018 року (далі по тексту - Закон №2268-VIII) в частині включення до нього зазначеного положення статті 6, що передбачає створення спеціального міжвідомчого органу, необхідного для координації зусиль центральних органів виконавчої влади у підготовці узагальненої правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовці консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України, маючи на увазі створення Кабінетом Міністрів України в рамках своїх повноважень, передбачених законодавством України, центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, який би здійснював міжвідомчу координацію з зазначеною вище метою.

Крім того, як вказує позивач, керуючись постановою Верховної Ради України №2069-VIII «Про Рекомендації парламентських слухань на тему: «Актуальні питання зовнішньої політики України» і Законом №2268-VIII та з метою визначення сфери дії та завдань міжвідомчого координаційного органу, Верховна Рада України 20 березня 2018 року прийняла постанову №2356-VIII «Про комплекс невідкладних заходів щодо практичної реалізації міжнародно-правової відповідальності Російської Федерації за збройну агресію проти України» (далі також - Постанова Верховної Ради України №2356-VIII) (за співавторства позивача), якою доручила Кабінету Міністрів України, зокрема:

- вжити необхідних заходів для утворення міжвідомчого координаційного органу з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України;

- розробити методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Позивач наголошує на тому, що у відповідності до Прикінцевих та перехідних положень Закону №2268-VIII Кабінет Міністрів України був зобов`язаний у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

У зв`язку з тим, що Кабінет Міністрів України тривалий час не виконував норми Закону України щодо утворення зазначеного міжвідомчого координаційного органу, позивач як народний депутат України звернувся з депутатським запитом №207/03-692 до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. щодо невиконання Кабінетом Міністрів України вимог законодавства України про утворення міжвідомчого координаційного органу з метою підготовки консолідованої претензії України до Росії щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України. У відповідь на вказаний запит позивач отримав лист від Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо-переміщених осіб України (далі - МТОТ) №22/5.2-2669-18 від 2 липня 2018 року, в якому зазначалось, що МТОТ розробило проект постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України».

Оскільки станом на кінець 2018 року міжвідомчий координаційний орган так і не був утворений Кабінетом Міністрів України, 27 вересня 2018 року позивач звернувся з депутатським зверненням №207/03-775 до відповідача з вимогою припинити порушення законності щодо невиконання Кабінетом Міністрів України положень Закону №2268-VІІІ в частині утворення міжвідомчого координаційного органу з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України та вжити заходів для невідкладного утворення такого органу.

12 грудня 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України».

Як наголошує позивач, зазначеною постановою утворено тимчасовий консультативно-дорадчий орган Кабінету Міністрів України - Міжвідомча комісія з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України (далі - Міжвідомча комісія).

На переконання позивача спірна постанова Уряду суперечить частині четвертій статті 6 Закону №2268-VIII, оскільки дана норма не передбачає утворення міжвідомчого координаційного органу саме як тимчасового консультативно-дорадчого органу Кабінету Міністрів України, повноваження та завдання якого обмежені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2009 року №599 «Питання консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, утворених Кабінетом Міністрів України». Такий неадекватний, за твердженням позивача, статус новоутвореного органу є власним рішенням виключно Кабінету Міністрів України, хоча в листах і зверненнях Адміністрації Президента України, Комітету Верховної Ради України у закордонних справах і народних депутатів України зазначалось про необхідність його утворення як центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, а не допоміжного органу Уряду. Як наполягає позивач, оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України має концептуальні недоліки, що призведе до того, що Міжвідомча комісія - тимчасово консультативно-дорадчий орган Кабінету Міністрів України не буде спроможна виконати масштабні функції та завдання з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України та, як наслідок, буде абсолютно непрацездатним органом для виконання зазначених масштабних функцій і завдань.

В обґрунтування порушення оскаржуваними діями прав позивача, його свобод та інтересів останній зазначає, що він як народний депутат та заступник Голови Комітету Верховної Ради України у закордонних справах, неодноразово звертався до Кабінету Міністрів України з депутатськими запитами і зверненнями, пропозиціями і вимогами припинити порушення законності та внести зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059, прийнявши її у новій редакції, з метою приведення її у відповідність до Закону №2268-VIII, та утворити передбачений Законом України та постановою Верховної Ради України №2356-VIII міжвідомчий координаційний орган як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом відповідно до статті 24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Однак, відповідач не вжив жодних заходів щодо припинення порушення законності, не привів свої нормативно-правові акти у відповідність із Законом №2268-VIII та не утворив передбачений цим Законом та постановою Верховної Ради України №2356-VIII міжвідомчий координаційний орган як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом.

Така бездіяльність з боку органу державної влади - Кабінету Міністрів України порушує права позивача як народного депутата України та заступника Голови Комітету у закордонних справах стосовно виконання його законної вимоги про припинення порушення законності, а також інтереси в частині невиконання органом державної влади норм Закону №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та постанови Верховної Ради України №2356-VIII, співавтором якої є позивач.

Ухвалою суду від 5 лютого 2019 року позовна заява залишена без руху та надано строк позивачу для усунення виявлених судом недоліків.

6 березня 2019 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та визначено дату підготовчого засідання.

Під час розгляду справи у підготовчому провадженні судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Також судом прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог від 16 квітня 2019 року, у зв`язку з чим, ухвалою від 7 червня 2019 року на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок опублікувати відповідне оголошення у виданні, в якому оскаржуваний акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

15 травня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (продубльований 27 травня 2019 року), в якому Кабінетом Міністрів України висловлені заперечення проти задоволення позову.

Зокрема, у відзиві відповідач вказує на безпідставність тверджень позивача про невиконання Кабінетом Міністрів України вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону №2268-VIII України в частині приведення у відповідність до цього Закону своїх нормативно-правових актів у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом. Відповідач наголошує на тому, що пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2268-VIII на Кабінет Міністрів України був покладений обов`язок у вказаний строк привести свої існуючі на дату набрання чинності Законом нормативно-правові акти у відповідність з вказаним Законом, а не видати конкретний нормативно-правовий акт. При цьому, Закон №2268-VIII прийнятий 18 січня 2018 року та набрав чинності 24 лютого 2018 року, а постанова №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України» прийнята Урядом 12 грудня 2018 року саме на виконання вищевказаного Закону і тому не потребує та не підлягає приведенню у відповідність до цього Закону в порядку пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2268-VIII.

Відповідач окремо зауважує, що ані Законом №2268-VIII, ані Законом України «Про Кабінет Міністрів України» не передбачено утворення міжвідомчого координаційного органу в порядку статті 24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», до того ж Законами України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» і «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено видатків на утворення центрального органу виконавчої влади, про який йдеться в Законі №2268-VIII.

Детальний аналіз положень Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», викладений у відзиві на позовну заяву, надав відповідачу підстави стверджувати про те, що Кабінету Міністрів України доручено створити саме «міжвідомчий координаційний орган», а не «центральний орган виконавчої влади». Окрім того, правова регламентація центрального органу виконавчої влади відповідно до чинного законодавства України за своєю суттю повністю виключає можливість його міжвідомчого статусу, що є прямою вимогою Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Також відповідач визнав за доцільне наголосити, що постановою Верховної Ради №2069-VІІІ «Про Рекомендації парламентських слухань на тему: «Актуальні питання зовнішньої політики України», на яку вказує позивач, доручено Кабінету Міністрів України вжити необхідних заходів для утворення саме міжвідомчого координаційного органу.

На глибоке переконання представника Уряду саме міжвідомчий координаційний орган, до складу якого входять найвищі посадові особи 32 профільних державних органів та недержавних організацій здатний в повному обсязі реалізувати покладені на нього Законом України №2268-VIII права та обов`язки.

Крім наведеного, відповідач вказує на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є суперечливим, оскільки задоволення однієї із вимог позивача призведе до неможливості реалізації іншої в разі задоволення позову. До того ж, позивачем не доведено наявність факту порушення його прав у спірних правовідносинах.

3 липня 2019 судом постановлена ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні колегією у складі трьох суддів.

8 серпня 2019 року представником відповідача надано для приєднання до матеріалів справи докази здійснення 27 червня 2019 року публікації оголошення про розгляд даної справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з наведених у позові підстав.

Представник відповідача проти позову заперечив і просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача, заперечення відповідача, ознайомившись з письмово викладеними позиціями учасників справи по суті позовних вимог, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

18 січня 2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» за №2268-VIII, який, згідно абзацу 20 його преамбули, має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

У відповідності до частини четвертої статті 6 Закону №2268-VIII Кабінет Міністрів України вживає всіх передбачених законодавством України заходів для захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема здійснює постійний моніторинг стану дотримання прав і свобод людини і громадянина та документування фактів порушення таких прав і свобод на тимчасово окупованих територіях України, за результатами якого оприлюднює та надає відповідну інформацію міжнародним організаціям у сфері захисту прав і свобод людини та вживає необхідних заходів для утворення міжвідомчого координаційного органу з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України.

В статті 13 Закону №2268-VIII закріплені Прикінцеві та перехідні положення цього Закону.

Відповідно до частини сьомої статті 13 Закону №2268-VIII Кабінет Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Так, згідно частини першої статті 13 Закону №2268-VIII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Перша публікація Закону у офіційному виданні була здійснена 23 лютого 2018 року у «Голос України» №37.

Отже, в силу положень частини першої статті 13 Закону №2268-VIII, він набрав чинності 24 лютого 2018 року.

20 березня 2018 року Верховною Радою України винесено постанову за №2356-VIII «Про комплекс невідкладних заходів щодо практичної реалізації міжнародно-правової відповідальності Російської Федерації за збройну агресію проти України», якою на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок вжити необхідних заходів для утворення міжвідомчого координаційного органу з метою узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України (абзац 2 пункту 1 постанови №2356-VIII).

12 грудня 2018 року Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» прийнято постанову №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України» (далі по тексту також - Постанова №1059).

У відповідності до пункту 1 Постанови №1059 на підставі даної постанови утворюється Міжвідомча комісія з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України (надалі - Міжвідомча комісія) у складі згідно з додатком, а пунктом 2 Постанови №1059 затверджується Положення про Міжвідомчу комісію з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України (далі по тексту - Положення про Міжвідомчу комісію), що є додатком до цієї постанови.

В пункті 1 Положення про Міжвідомчу комісію дана Комісія визначається як тимчасовий консультативно-дорадчий орган Кабінету Міністрів України, який утворюється з метою узгодження дій центральних і місцевих органів виконавчої влади для розроблення та узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та використання правових механізмів для подання консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України.

Згідно Пояснювальної записки до проекту Постанови №1059, її проект розроблено з метою забезпечення узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України.

Також у Пояснювальній записці до проекту Постанови №1059 зазначається про те, що цей проект розроблено на виконання частини четвертої статті 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та пункту 1 Плану організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації зазначеного Закону, схваленого протоколом Кабінету Міністрів України від 21 березня 2018 року №10.

Проектом, згідно пункту 3 Пояснювальної записки, передбачено утворення Міжвідомчої комісії з узагальнення правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України та затвердження Положення про неї.

Відповідно до пункту 4 Пояснювальної записки до проекту Постанови №1059 нормативно-правовими актами, що стосуються предмету правового регулювання законопроекту, є:

- Конституція України;

- Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»;

- постанова Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року №950 «Про затвердження Регламенту Кабінету Міністрів України»,

- постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №376 «Деякі питання Міністерства з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб».

Згідно прогнозу результатів, викладених у Пояснювальній записці, прийняття акта сприятиме узагальненню правової позиції держави у питанні відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України.

За Висновком Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України», проект постанови відповідає актам законодавства, що мають вищу юридичну силу.

Стверджуючи про протиправність допущеної Кабінетом Міністрів України бездіяльності у спірних правовідносинах позивач вказує на те, що відповідач тривалий час не виконував норми Закону №2268-VIII щодо утворення міжвідомчого координаційного органу, що зумовило необхідність звернення позивача як народного депутата України із депутатським запитом №207/03-692 до Прем`єр-міністра України щодо невиконання Кабінетом Міністрів України вимог законодавства України про утворення міжвідомчого координаційного органу з метою підготовки консолідованої претензії України до Росії щодо реалізації міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що такий запит датований 7 червня 2018 року, в якому акцентується увага на тому, що станом на дату запиту на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України відсутні будь-які нормативно-правові акти щодо виконання положень Закону №2268-VIII та постанови Верховної Ради України №2356-VIII.

Також в матеріалах справи наявна копія звернення позивача як заступника голови Комітету у закордонних справах, народного депутата України від 27 вересня 2018 року за №207/03-775 «Вимога про припинення порушення законності (в порядку статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України», в якому також наголошувалось на необхідності термінового вирішення питання щодо створення відповідачем, враховуючи його обов`язок і повноваження, міжвідомчого координаційного органу на виконання вимог Закону №2268-VIII та постанови Верховної Ради України №2356-VIII.

При цьому, в обох цих зверненнях народний депутат України ОСОБА_1 стверджує про законодавчо визначений строк для вчинення Кабінетом Міністрів України відповідних дій на створення міжвідомчого координаційного органу - один місяць.

Водночас, ні Законом №2268-VIII, ні постановою Верховної Ради України №2356-VIII, ні іншим нормативно-правовим актом контрений термін, в який Кабінетом Міністрів України на виконання вимог частини четвертої статті 6 Закону №2268-VIII мав бути утворений міжвідомчий координаційний орган - не встановлений.

Посилання позивача на положення частини сьомої статті 13 Закону №2268-VIII визнаються судом безпідставними, оскільки, як слушно зазначив представник відповідача, даною нормою на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Тобто, приведенню у відповідність до Закону №2268-VIII у вказаний строк підлягали нормативно-правові акти Уряду, що вже існували на дату набрання чинності цим Законом.

Крім того, згідно пункту 1 §32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року №950 (далі по тексту - Регламент, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення Мін`юстом правової експертизи.

Стосовно доводів позивача про допущення Кабінетом Міністрів України протиправної бездіяльності щодо невнесення змін до постанови №1059 в частині створення міжвідомчого координаційного органу як центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом відповідно до статті 24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

По-перше, як стверджує позивач, такі зміни мали б бути внесені Урядом на виконання вимоги народного депутата ОСОБА_1 від 27 грудня 2018 року за №207/03-869, в якому висловлювалась саме така вимога: «припинити порушення законності та … внести зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України», прийнявши її у новій редакції з метою приведення її у відповідність до Закону №2268-VIII та утворити передбачений Законом України та Постановою Верховної Ради України міжвідомчий координаційний орган як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом відповідно до ст.24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Так, частиною п`ятою статті 17 Закону України «Про статус народного депутата» народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов`язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Діяльність народного депутата України у Верховній Раді України визначається статтею 6 цього Закону, якою встановлюється, що народний депутат у порядку, встановленому законом: бере участь у засіданнях Верховної Ради України; бере участь у роботі депутатських фракцій (груп); бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України; виконує доручення Верховної Ради України та її органів; бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України; бере участь у парламентських слуханнях; звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про регламент Верховної Ради України.

Водночас, при вирішенні питання щодо обґрунтованісті тверджень позивача про протиправність бездіяльності відповідача, яка полягає у невнесенні змін до спірної постанови за результатами розгляду вимоги народного депутата, колегією враховується наступне.

У відповідності до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно частини першої статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Частиною другою статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що після підписання акта Кабінету Міністрів України внесення до його тексту будь-яких змін, у тому числі виправлення орфографічних і стилістичних помилок, здійснюється в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Аналогічне положення закріплено і в пункті 5 §551 глави 7 розділу 4 Регламенту, яким визначено, що після підписання акта Кабінету Міністрів внесення до його тексту будь-яких змін, у тому числі виправлення орфографічних та стилістичних помилок, здійснюється шляхом прийняття відповідного рішення на засіданні Кабінету Міністрів.

Так, згідно підпункту 3 пункту 1 §7 Регламенту, питання, що потребують нормативно-правового врегулювання актами Кабінету Міністрів розглядаються на засіданнях Кабінету.

Процедура підготовки актів Кабінету Міністрів України (в тому числі і актів про внесення змін до вже існуючих актів Кабінету Міністрів України), суб`єкти внесення проектів актів і перелік додатків, їх аналіз, процедура їх погодження і підписання встановлюються Регламентом, яким також визначається процедура розгляду депутатських запитів і звернень (глава 6).

При цьому, дані положення Регламенту не передбачають такої підстави для внесення змін до актів Уряду (як постанов, так і розпоряджень) на підставі вимоги народного депутата.

По-друге, аналіз положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року №3166-VI (із змінами і доповненнями) вказує на необґрунтованість доводів позивача щодо покладення статтею 6 Закону №2268-VIII на Кабінет Міністрів України обов`язку щодо створення міжвідомчого координаційного органу саме як центрального органу виконавчої влади.

Так, у відповідності до частин першої і другої статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики.

Міністерства діють за принципом єдиноначальності. Інші центральні органи виконавчої влади діють за принципом єдиноначальності, якщо інше не передбачено законом (частина друга статті 2 цього ж Закону).

Частинами першою і другою статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Основними завданнями центральних органів виконавчої влади, згідно частини першої статті 17 цього Закону, є: надання адміністративних послуг; здійснення державного нагляду (контролю); управління об`єктами державної власності; внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики на розгляд міністрів, які спрямовують та координують їх діяльність; здійснення інших завдань, визначених законами України.

За змістом частини другої статті 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральні органи виконавчої влади можуть здійснювати одне або кілька визначених частиною першою цієї статті завдань.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, центральний орган виконавчої влади утворюється як служба.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, центральний орган виконавчої влади утворюється як агентство.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають контрольно-наглядові функції за дотриманням державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами актів законодавства, центральний орган виконавчої влади утворюється як інспекція.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлюється, що центральний орган виконавчої влади у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів міністерств видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що правовий статус та законодавча обмеженість повноважень центрального органу виконавчої влади вказують на неможливість в повній мірі покладення на такий орган усього переліку завдань, функцій та повноважень міжвідомчого координаційного органу, які визначені Законом №2268-VIII. Оскільки правова регламентація центрального органу виконавчої влади відповідно до чинного законодавства України за своєю суттю повністю виключає можливість його міжвідомчого статусу, що є прямою вимогою Закону №2268-VIII, твердження позивача про те, що даним Законом на Уряд покладений обов`язок створити міжвідомчий координаційний орган саме як центральний орган виконавчої влади, є безпідставним.

Щодо твердження позивача про наявність порушеного права народного депутата у спірних правовідносинах, колегія суддів у відповідності до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 20 листопада 2018 року у справі №826/3500/17 Верховний Суд вказує на наступне.

Частиною другою статті 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частинами першою та п`ятою статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» встановлюється, що народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.

Народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов`язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 Рішення від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Також вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в пункті 4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного, з урахуванням приписів статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, слід дійти висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду. http://reyestr.court.gov.ua/Review/77967923

У спірних правовідносинах, що є предметом дослідження у справі №640/1609/19 народний депутат України ОСОБА_1 не є особою, яка є учасником (суб`єктом) правовідносин, що регулюються спірною постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2018 року №1059 «Про утворення Міжвідомчої комісії з питань узагальнення правової позиції держави щодо відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та підготовки консолідованої претензії України до Російської Федерації щодо реалізації її міжнародно-правової відповідальності за збройну агресію проти України» і утворення міжвідомчого координаційного органу вказаною постановою не породжує для позивача жодних прав та обов`язків.

При цьому, участь народного депутата України у прийнятті законів у складі колегіального законодавчого органу не є підставою вважати обставини щодо порядку застосування його положень такими, що стосуються прав та інтересів депутата.

Отже, під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

З огляду на викладене в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову народного депутата ОСОБА_4 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська
Судді: А.І. Кузьменко
Л.О. Маруліна