Справа № 520/4569/19
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 вересня 2019 р. № 520/4569/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Кухар М.Д.

при секретарі судового засідання - Єрьомкіній К.І.,

за участі:

представника позивача - не прибув,

представника відповідачів - Кезлі М.Д .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду , в якому з урахуванням уточненого позову, просить суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 43-19 від 05.04.2019;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 45 від 08.02.2019;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні рішення та наказ відповідачів є протиправними та таким, що підлягають скасуванню, а тому, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_4 .

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що оскаржуване рішення та наказ є обґрунтованими та законними, а отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Республіки Кот д`Івуар , 21.01.2019 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 8 від11.02.2019, в якому вказано, що відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що заява ОСОБА_2 є очевидно необґрунтованою, бо встановлено, що у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, у вказаному повідомленні зазначено, що підставою для такої відмови слугував наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 45 від 08.02.2019.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 14.02.2019 ОСОБА_2 подав скаргу до Державної міграційної служби.

Повідомленням № 37 від 15.04.2019 Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повідомило позивача про те, що Державною міграційною службою прийнято рішення № 43-19 від 05.04.2019 про відхилення скарги на наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 45 від 08.02.2019 та рішенням Державної міграційної служби № 43-19 від 05.04.2019, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вирішення справи по суті, судом встановлено наступне

Відповідно до статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773-VI) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України, у разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування цих суб`єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вказана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви, та водночас, відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 14.03.2018 (справа N 820/1502/17) значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Як вбачається із матеріалів особистої справи ОСОБА_2 під час співбесіди із спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомляв, що його батька, ОСОБА_3 , було ув`язнено у 2016 році, того ж року батько помер у в`язниці. Позивач вказував, що причиною арешту батька було саме його приналежність до етносу "атіє". Також, ОСОБА_2 зазначив, що саме цей етнос, до якого він себе відносить, підтримує екс - президента ОСОБА_5, що суперечить поглядам теперішньої влади. Після смерті батька, через скрутне становище, позивач приєднався до групи " Enfant en conflie avec La Loie ", які займались крадіжками. У 2017 році мати, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , дізналась про діяльність сина та одразу запросила пастора, який переконав позивача відмовитись від скоєння певних дій. З того часу, позивач отримував фінансову допомогу від пастора та підробляв парикмахером. В липні 2018 року ОСОБА_2 вирішив виїхати з Кот д`Івуар в Україну.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно додавати документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання.

Під час перевірки позивач не надав жодних доказів, самою перевіркою не встановлено обставин, які б свідчили про переслідування позивача у випадку його повернення на Батьківщину.

Суд вважає, що інформація, викладена позивачем не відповідає переліку підстав для надання додаткового захисту, які вказані в п. 13. ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки загроза його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, позивачем не доведені.

Інформація по країні походження - Республіці Кот д`Івуар свідчить про спокійну ситуацію як в самій державі, так і на її кордонах.

Отже, суд зазначає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, під час судового розгляду судом не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_2 ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, а тому, наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 45 від 08.02.2019 та рішення Державної міграційної служби № 43-19 від 05.04.2019 є правомірними.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242- 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку ч.1 ст.297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлено 30.09.2019 року.

Суддя Кухар М.Д.