Справа № 140/1645/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 рокуЛьвів№ 857/8348/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Боберський І.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання відмови протиправною, зобов`язання вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням групи інвалідності (суддя суду І інстанції: Валюх В.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 03.07.2019р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

21.05.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Міністерства оборони України про відмову йому в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 19.11.2018р., внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 46 від 12.04.2019р.; зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 19.11.2018р., з урахуванням вже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 25 % втрати працездатності, факту подання ним, усіх документів передбачених законодавством, відповідно до Порядку, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 975 від 25.12.2013р. (а.с.2-8).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.1).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 46 від 12.04.2019р., про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати (з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, на підставі заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 26.02.2019р., відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні (а.с.54-57).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Міністерство оборони України, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та винести нову постанову по справі, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.64-65).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальною комісією до довідки МСЕК серії BЛH № 0000482 позивачу 26.12.2014р. первинно встановлено 25 % втрати працездатності. В подальшому відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною комісією серії 12AAA №768563 позивачу 19.11.2018р. під час повторного огляду встановлено ІІІ групу інвалідності. Дана група інвалідності призначена позивачу через 3 роки 11 місяців після первинного встановлення позивачу 25 % втрати працездатності.

Згідно ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Як слідує з матеріалів справи, первинно втрату працездатності 25 % позивач отримав 26.12.2014р., а групу інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, призначено 19.11.2018р., тобто, більше ніж через три роки.

За таких обставин підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням останнім III групи інвалідності не має.

Водночас, зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, є втручанням суду у дискреційні повноваження апелянта.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив строкову військову службу в Збройних Силах України в період з 24.10.2007р. по 15.10.2008р., у період з 07.05.2014р. по 22.05.2014р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення на території Донецької та Дніпропетровської областей у складі Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 № 9105 від 01.12.2014р. (а.с.46) та довідкою Іваничівського районного військового комісаріату № 276 від 18.02.2019р. (а.с.51).

Згідно довідки Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 206 від 09.06.2014р. старший солдат ОСОБА_1 , 1987р.н., одержав 22.05.2014р. сквозне кульове поранення правого плеча, пальців лівої кисті під час виконання обов`язків військової служби в ході антитерористичної операції (а.с.47).

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 1446 від 26.11.2014р. військово-лікарська комісія при Військовій частині НОМЕР_2 за результатами проведеного огляду встановила діагноз за наслідками вогнепального наскрізного кульового поранення м`яких тканин верхньої третини правого плеча (22.05.2014р.) та відносно причинного зв`язку вказала: «поранення, так, пов`язане із виконанням обов`язків військової служби» (а.с.11).

Наказом Військової частини НОМЕР_3 - польова пошта (по стройовій частині) № 27 від 09.12.2014р., на підставі наказу командира 14 окремої механізованої бригади № 2-к від 08.12.2014р., старшого солдата ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби у запас (за станом здоров`я), з 09.12.2014р. виключено із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Нововолинського ОРВК Волинської обл. (а.с.45).

Згідно із довідкою Обласної МСЕК Волинського обласного бюро МСЕ серії ВЛН № 0000482 від 26.12.2014р. позивачу ОСОБА_1 визначено ступінь втрати професійної працездатності 25 % у зв`язку із пораненням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби (а.с.14).

Як вбачається із витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2071 від 25.07.2018р., наскрізне кульове поранення правого плеча, пальців лівої кисті (22.05.2014р.) старшого солдата у запасі ОСОБА_1 , 1987р.н., яке в подальшому призвело до розвитку наслідків вогнепального, наскрізного, кульового поранення у м`яких тканин верхньої третини правого плеча, є «поранення та захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини», постанову BЛK Військової частини НОМЕР_2 за свідоцтвом про хворобу № 1446 від 26.11.2014р. про причинний зв`язок відмінено (а.с.48).

Згідно із довідкою Обласної МСЕК Волинського обласного бюро МСЕ серії 12ААА № 768563 від 23.01.2019р. позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, причина: «поранення, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини» (а.с.49).

26.02.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Волинського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із пораненням, захворюванням, пов`язані із захистом Батьківщини, долучивши до заяви пакет документів (а.с.43-51).

Листом № BC3/349 від 07.03.2019р. Волинський ОВК направив до Департаменту фінансів Міноборони висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , який з 19.11.2018р. визнаний інвалідом ІІІ групи, разом із поданими позивачем документами (а.с.42).

Як вбачається із витягу з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 46 від 12.04.2019р., остання дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату ОСОБА_1 , якого 09.12.2014р. звільнено з військової служби, та 26.12.2014р. під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25 % втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 22.05.2014р. (довідка МСЕК серія ВЛН № 0000482 від 26.12.2014р.), а 19.11.2018р. під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААА № 768563 від 19.11.2018р.). Зазначене рішення мотивоване тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності, пройшов термін понад 2 роки, через що немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. У цьому ж рішенні зазначено про виплату позивачу допомоги у зв`язку із встановленням 25 % втрати працездатності в сумі 21315 грн. (а.с.41).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно системного аналізу діючого законодавства у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Окрім цього, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється лише у разі саме повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк та після первинного встановлення інвалідності, а не після первинного встановлення ступеня втрати, працездатності без встановлення інвалідності.

У розглядуваному випадку 26.12.2014р. мало місце первинне встановлення позивачу саме ступеня втрати працездатності (25%), тоді як первинне встановлення ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, захворювання, пов`язаних із захистом Батьківщини, відбулося 19.11.2018р. Відтак, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, а її виплата має проводитися з урахуванням раніше виплаченої суми.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами ст.41 Закону України № 2232-XIІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) відповідно до якої виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно ч.1 ст.16 Закону України № 2011-XIІ від 20.12.1991р. «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 ч.2 ст.16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» ч.1 ст.16-2 наведеного Закону визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Частиною 4 і 9 ст.16-3 наведеного Закону встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається КМ України.

Постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р. затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 6 цього Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності III групи.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, закріплене у ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р.

Водночас, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2018р. позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.

Верховний Суд України у постанові від 10.03.2015р. у справі № 21-563а14 зазначив, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Крім того, одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Виходячи із буквального тлумачення вимог ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., слідує, що наведений дворічний строк стосується лише встановлення згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи чи іншої причини інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, що дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

У розглядуваному випадку 26.12.2014р. мало місце первинне встановлення позивачу ступеня втрати працездатності (25%), а 19.11.2018р. відбулося первинне встановлення ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, захворювання, пов`язаних із захистом Батьківщини.

За таких обставин не має правових підстав стверджувати про те, що позивачу встановлено вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.

Відтак, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, а її виплата має проводитися з урахуванням раніше виплаченої суми.

Водночас, відповідно до Закону України № 1774-VIII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999р. у справі № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В силу ст.58 Конституції України норма Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності 01.01.2017р., на спірні правовідносини не розповсюджується. Застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності з 19.11.2018р.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Касаційного адміністративного суду від 20.03.2018р. у справі № 295/3091/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 грн. 60 коп. належить покласти на апелянта Міністерство оборони України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2019р. в адміністративній справі № 140/1645/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 грн. 60 коп. покласти на апелянта Міністерство оборони України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 02.10.2019р.