Справа № 1.380.2019.002392
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.002392
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Гордійчук Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Бута Н.І. ,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання дій незаконними, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, із вимогами:

визнати неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 №147-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області незаконними в частині порушення, встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державної міграційної служби України;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 17.05.2019 вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали суду позивач усунув недоліки позовної заяви.

23.05.2019 за вх.№ 17825 на адресу суду надійшла заява від позивача на виконання ухвали суду від 17.05.2019.

Ухвалою суду від 24.05.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

18.06.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх. № 21237.

11.07.2019 за вх. № 24442 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від позивача.

Ухвалою суду від 03.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Держаної міграційної служби України № 147-19 від 18.04.2019 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що він став жертвою переслідування, у зв`язку зі своєю політичною та громадською діяльністю з боку органів влади Російської Федерації. На підтвердження обґрунтованості заяву позивачем подано до органу Державної міграційної служби матеріали щодо його громадської діяльності в країні походження. Позивач вважає, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у його співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідає принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вказаних ним доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила підстав, викладених у письмових запереченнях від 18.06.2019 за вх. № 21237. Зазначила, що матеріали особової справи ОСОБА_1 з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачами притулку обставин, дають підстави стверджувати про відсутність у них обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань, які є визначальними. У зв`язку з чим, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідач-1 правомірно відмовив позивачеві у визнанні його біженцем або особою, яка потребуює додаткового захисту, оскільки позивачем не надано ані конкретних відомостей, ані жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Відтак, на думку відповідачів, відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Дослідивши доводи позову, зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації, за національністю - росіянин, віросповіданням - старослов`янське язичництво, освіта - незакінчена вища, за сімейним станом - розлучений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою РФ ОСОБА_3 Рідна мова - російська, розуміє українську мову. Неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (племінник, перебуває під опікою ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22.03.2014 позивач залишив територію Російської Федерації, прибувши на територію України літаком через аеропорт Бориспіль. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував легально, до міграційних органів України та інших країн не зверталися.

01.08.2014 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 громадянину РФ ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015, визнано протиправними та скасовано рішення ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадян РФ ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, а також за результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України № 196-16 від 05.04.2016 громадянину РФ ОСОБА_1 було повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребуює додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 р у справі №813/1531/16 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16 було частково задоволено апеляційну скаргу позивача: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 05.04.2016 р №196-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, якя потребуює додаткового захисту; зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивачу з урахуванням висновків викладених у постанові суду.

На виконання вимог постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16, а також за результатами розгляду заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 368-17 та № 369-17 від 26.09.2017 громадянину РФ ОСОБА_1 повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребуює додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 у справі №813/3758/17 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 368-17 та № 369-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_7 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року - без змін ( Том ІІ, а.с.216-218).

На виконання вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18, а також за результатами розгляду заяви, проведеної співбесіди та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України № 147-19 від 18.04.2019 громадянину РФ ОСОБА_1 було повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні ( Том ІІІ; а.с. 28).

Не погодившись з вищезазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення, суд керується такими правовими нормами:

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання правовідносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до ч.2 ст.13 цього ж Закону, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є : знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу, а лиш усних тверджень, не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В частині 1 статті 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об`єднаних Націй.

Право на возз`єднання сім`ї, тобто на в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до членів сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать : чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об`єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", до членів сім`ї іноземця або особи без громадянства належать чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім`ї відповідно до права країни походження.

Як вбачається з матеріалів справи та особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , 03.01.2019 під час співбесіди, останній підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково серед іншого, про те, що у разі повернення на територію РФ йому загрожує арешт, адже у країні громадянської належності він вів активну громадську та політичну діяльність.

Під час співбесіди від 03.01.2019, яка була проведена на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18, міграційною службою повторно залишено поза увагою питання щодо можливого його переслідування в країні громадянської належності.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що відповідачами на виконання вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 повторно та більш детально досліджено інформацію, надану заявником стосовно підстав надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не встановлено умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зокрема, було досліджено питання щодо можливого переслідування позивача в країні громадянської незалежності, здійснено опис про ситуацію у країні походження заявника.

Крім того, відповідач прийшов до висновку, що виїзд ОСОБА_1 з країни походження є нічим іншим, як спробою ухилитися від відповідальності та виконання вироку суду, а не вимушеною мірою внаслідок політичного переслідування.

Проте, суд з таким висновком погодитися не може, оскільки як було встановлено в судовому засіданні та долучених до матеріалів справи документів, ОСОБА_1 неодноразово через свою громадську та політичну позицію піддавався фізичному насиллю (побиттю) та адміністративним затриманням, а також отримував у свою адресу погрози в мережі Інтернет.

В матеріалах справи також наявні копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування осіб, які підтримають Україну та осіб, які закликають до боротьби із корупцією, ведуть активну громадську діяльність проти службових осіб в органах влади.

Також, посилання відповідача на те, що виїзд заявника з країни походження є нічим іншим, як спробою ухилитися від відповідальності та виконання вироку суду - є передчасними без наявності висновку щодо ситуації у країні походження позивача. Відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Отже, беручи до уваги численні загальновідомі, а відтак такі, що не потребують доведенню, відомості про переслідування та затримання на території РФ осіб, причетних до подій в Україні, заслуговують на увагу доводи позивача стосовно того, що у разі повернення позивача на територію РФ, значною є ймовірність порушення прав, свобод та інтересів позивача, загрожуватиме небезпека за політичні переконання.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови : заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд звертає увагу, що матеріали особової справи, а також наявні в матеріалах адміністративної справи відомості, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в Російській Федерації.

Відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018, а саме зазначені в рішенні вимоги, які необхідно було встановити відповідачем при повторному розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту так і не були дослідженні.

Відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно ч.3 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Однак ненадання міграційним органом повної та належної оцінки наведеним позивачем у заяві обставинам є свідченням нівелювання загальних правових принципів доказового права, згідно яких обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює відповідне твердження.

Пунктами 3, 4 Позиції УВКБ ООН від 14.03.1995, незважаючи на те, що переслідування є центральним для визначення статусу біженця та, отже, для міжнародного режиму захисту біженців, запровадженого згідно Конвенції 1951 року, поняття "переслідування" не визначається в цій Конвенції, основний зміст, виражений в Преамбулі Конвенції і зрозумілий всім, полягає в тому, що переслідування включають в себе всі серйозні порушення прав людини. Таким чином, ключовим питанням при встановленні підстави та обґрунтування для надання міжнародного захисту є факт відсутності національного захисту від переслідувань, безвідносно до того, чи можна цей недолік приписати свідомому наміру держави заподіяти шкоду. Ніщо не вказує також на те, що в ході розробки Конвенції автори цього правового документа мали намір включити умову, що побоювання переслідувань буде цілком обґрунтованим, тільки якщо воно виходить від уряду чи від осіб, які сприймаються як такі, що діють в його інтересах.

Безсумнівно, твердження про те, що особам, які шукають притулку, слід відмовити в необхідному захисті, якщо не можна на державу покласти відповідальність за порушення їхніх фундаментальних прав людини недержавною дійовою особою, йшло б у розріз з духом і цілями Конвенції, а система міжнародного захисту біженців стала б неефективною.

Таким чином, з даного спірного питання УВКБ ООН займає наступну позицію: надання статусу біженця згідно Конвенції є так само обґрунтованим, якщо переслідування стосовно людини здійснюються недержавними структурами, наприклад, нерегулярними збройними силами або місцевим населенням, з перерахованих у Конвенції мотивів і за обставин, що вказують на небажання або нездатність держави забезпечити ефективний захист проти загрози переслідувань. Ця позиція викладена в пункті 65 виданої УВКБ ООН в 1979 році "Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця".

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що обставини про наявність реальної загрози для ОСОБА_1 не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення ДМС України № 147-19 від 18.04.2019 є передчасним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

Таким чином, вимога позивача щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

При цьому, суд також зазначає, що зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як про це просить позивач, не відповідає компетенції адміністративного суду, оскільки це вказує, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого, є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року № 1640/2594/18.

Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому у її задоволенні суд відмовляє.

Відтак, доводи позивача в цій вимозі свого підтвердження не знайшли, а отже, заявлені вимоги в цій частині є безпідставні, необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.08.2014.

Суд зазначає, що при повторному розгляді заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід також врахувати, те що син позивача ОСОБА_1 набув громадянства України 21.12.2017, що підтверджується довідкою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 572.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст.139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання дій незаконними, зобов`язання до вчинення дій,- задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 року №147-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Судові витрати із сторін не стягуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення складено та підписано 30 вересня 2019 року.