Справа № 420/2179/19
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2179/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність військової частини НОМЕР_1 шодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці дні, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , шодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2019 року №23 та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність військової частини НОМЕР_1 шодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці дні, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , шодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2019 року №23 та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 позивач перебував на фінансовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення. При звільненні позивача з військової служби, військовою частиною НОМЕР_2 не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 01.02.2019 року. Також позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень. Не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження. Не виплачено грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, та грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Позивач вважає дії в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення та інших виплат протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача 20.05.2019 року за (вхід.№17965/19) надав до суду відзив щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі пославшись на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2018 року №23 при звільнені позивача з військової служби у запас йому було проведено розрахунок грошового, продовольчого та речового забезпечення, який підлягав сплаті ОСОБА_1 . З урахуванням сум, податків та платежів, що підлягали утриманню, позивачу у день звільнення було сплачено 17703,68 грн. (щомісячна премія за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 95% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років у сумі, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2019 рік та грошова допомога на оздоровлення). Також, позивачу нараховано та у подальшому сплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 21613,19 грн.Пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 визначено вичерпний перелік джерел з яких провадяться відповідні грошові виплати, у тому числі індексація грошових доходів громадян. Частиною 4 цього пункту встановлено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Механізму виплати сум індексації за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року, про який заявив позивач, Порядок № 1078 не визначає. Таким чином, відповідач вважає, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі. З моменту введення особливого періоду на території України, у державі склалася складна фінансово-економічна ситуація. Разом з тим, в 2016 році відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців. Сума виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення, у т.ч. з урахуванням добових, винагород та інших виплат за період перебування в зоні АТО склала 7704,14 грн., у т.ч. за 2016 рік 1006,45 грн., за 2017 рік 6697,69 грн. Крім того, що за кожен день перебування позивача у відрядженні з 16.03.2018 року по 04.05.2018 року у військовій частині НОМЕР_1 , позивачу було виплачено 555,00 грн. З урахуванням вищезазначених спеціальних норм права ОСОБА_1 при збережені щомісячного грошового забезпечення, нараховувалися відповідні добові за час перебування у відрядженнях та відповідна винагорода за участь в АТО чи інших заходах особливого періоду. Таким чином, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача про нарахування та виплату йому добових витрат за час перебування у відрядженнях та грошової компенсації за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані ним під час виконання завдань в зоні АТО,є не правомірними та такими, що задоволенню не підлягають. Також відповідач заперечує у частині позовних вимог щодо покладення на військову частину обов`язку про виплату позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки. Після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні введено діє особливий період, який діє і у теперішній час. Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктами 17 та відповідно до яких в особливий період, військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Пунктом 19 цієї ж статті визначено, що надання військовослужбовцям у особливий період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Аналіз зазначених норм права свідчить про тимчасове припинення дії соціальної гарантії на додаткову щорічну відпустку відносно військовослужбовців на період дії особливого періоду. Також відповідач вважає за доцільне зауважити про те, що право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки похідне від права військовослужбовця на отримання такої відпустки. Припинення процедури надання щорічних додаткових відпусток військовослужбовцям, тимчасово припинило і їх право на отримання грошової компенсації (а.с.40-52).

13.06.2019 року від позивача на адресу суду за вхід.№21273/19 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі. Такого висновку від 16 травня 2019 року дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглянувши зразкову справу №620/4218/18. Стосовно відрядження до військової частини НОМЕР_3 , в силу статті 77 КАСУ, позивачу, не зрозуміла позиція відповідача стосовно його перебування у відрядженні згідно розпорядження Командування ВМС ЗСУ №173 від 29.07.2016 року, а саме відсутність у військовій частина НОМЕР_1 письмового наказу про відрядження позивача до військової частини НОМЕР_3 та посвідчення про відрядження, що є грубим порушенням статті 67 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, а саме командир окремого батальйону зобов`язаний щоденно видавати письмові накази по стройовій частині. Відповідно до пункту 2.3.3 «Інструкції з діловодства в Збройних Силах України», затвердженою наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 16.09.2013 року №200 (що діяв на той час) накази по стройовій частині видаються з питань щодо вибуття у відрядження, відпустку, на навчання, прибуття з відрядження, відпустки, навчання. Згідно пунктів 2.10.8.2. та 2.10.8.3. інструкції, направлення особового складу у відрядження здійснюється керівником органу військового управління, командиром військової частини і оформляється наказом (по стройовій частині) із зазначенням: пункту призначення, найменування військової частини, органу військового управління або назви підприємства куди відряджено військовослужбовця, строку та мети відрядження. Військовослужбовцю чи працівнику Збройних Сил України, який вибуває у відрядження, стройовою частиною військової частини видається посвідчення про відрядження (додаток 29 до цієї інструкції), яке реєструється у Книзі обліку особового складу, тимчасово відсутнього у військовій частині та підписується командиром (керівником) військової частини. Також позивачу, незрозуміла відсутність підтверджуючих документів у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 01.02.2019 року №23 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та виплатити грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 21613,19 грн. Вказану суму позивач отримав 16.05.2019 року після надходження його позовної заяви до військової частини НОМЕР_1 , яка надійшла 04.05.2019 року. Стосовно виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , в силу пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153, то жодної письмової чи усної згоди позивач не давав. Стосовно інших позовних вимог позивач вказує, що у відзиві відповідач не спростував його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог (а.с.148).

18.06.2019 року від представника відповідача на адресу суду за вхід.№21859/19 надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив, у якій представник відповідача зазначає, що у відрядження до військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 спрямовувався відповідно до розпорядженням Командування ВМС ЗСУ №173 від 29.07.2016 року для участі у навчально-методичному зборі з офіцерами - випускниками вищих військових навчальних закладів 2016 року на період з 15.08.2016 року по 06.09.2016 року. Про можливі порушення свого права на отримання добових за час перебування у відряджені до в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_1 дізнався або міг дізнатися вже у серпні - вересні 2016 року. Однак, в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, за захистом своїх прав до суду не звернувся. Натомість, зазначена вимога заявлена ним лише при звільнені з військової служби у 2019 році. Також відповідач зазначає, що відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №530 від 29.08.2011 року, яка була чинною на період перебування ОСОБА_1 у відрядженні до військової частини НОМЕР_3 (м. Чорноморськ), було заборонено провадити виплату добових та відшкодовувати витрати на наймання житлового приміщення за посвідченнями про відрядження, виданими з порушенням порядку їх оформлення та відсутності відповідних підтверджуючих документів.

Право на виплату добових військовослужбовець, направлений у відрядження набуває при наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт відрядження та вибуття з нього. Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження. Як за відсутності в посвідченні про відрядження таких відміток, так і за відсутності самого, належним чином пред`явленого посвідчення про відрядження, добові не виплачуються (пункти 1.11, 1.12 Інструкції №530, чинної у 2016 році). В порушення вказаних вище вимог позивач взагалі не надав командуванню військової частини НОМЕР_1 жодного підтверджуючого документу з відповідними відмітками про те, що він перебував у відряджені. Також відповідач вважає, що не може бути задоволено позов ОСОБА_1 і в частині виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, так як до початку слухання судом адміністративної справи по суті заявлених вимог, обставини, що стали підставою для звернення до суду в цій частині - зникли. Позивачу виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 21613,19 грн. Факт перерахування на особовий рахунок ОСОБА_1 вказаної компенсації підтверджено наданими як доказ бухгалтерськими документами та підтверджено самим позивачем у відповіді на відзив. Окрім іншого, відповідно до Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої Наказом МО України №333 від 26.05.2014 року визначено, що виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: осіб, звільнених з військової служби - з дня вибуття. Позивач звільнився з військової служби за власного ініціативою. В день звільнення отримав витяг з наказу №23 від 01.02.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначено, що з 01.02.2019 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення. Зазначений наказ ОСОБА_1 не оспорено і предметом спору у справі №420/2179/19 законність цього наказу не являється. Таким чином, відповідач вважає, що у зв`язку з зазначеним, будь-які аргументи позивача з цього приводу не можуть враховуватися при вирішенні адміністративного позову. Позиція відповідача у справі - військової частини НОМЕР_1 , детально викладена у відзиві на позов, з відповідними доказами та аргументами (а.с.150-153).

Ухвалою суду від 22.04.2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 22.05.2019 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні 20.09.2019 року позивачем були підтримані заявлені позовні вимоги. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 , згідно наказу МО України від 01.07.2016 року №592. Під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 . 01.02.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №23, згідно наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28 січня 2019 року №22 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «ґ» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) та виключено із списків військової частини та всіх видів забезпечення. ОСОБА_1 стало відомо, що йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року. Також, під час звільнення з позивачем не було проведено розрахунку щодо виплати грошової компенсації за 56 вихідних, святкових та неробочих днів, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, які були за час проходження військової служби, не виплачено добових витрат за 170 днів під час перебування у відрядженні та не виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, а саме 42 дні. Позивач вважає такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно частини 2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення .

Частина 3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлює, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст.1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року №2017-III - індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Згідно постанови Верховного Суду України № 21-70а15 від 10 березня 2015 року : «Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави вважати, що грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація та одноразова грошова допомога при звільненні, з яких сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, відносяться до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з розміру якого обчислюється пенсія». Тобто, ВС України відносить індексацію до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

У рішенні 6-рп/2018 від 17.07.2018 року Конституційний Суд України зазначив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України). Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

У рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року зазначено: «Правова позиція Конституційного суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації».

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи вищевикладене, складна фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

Постановою Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі №806/1551/17 встановлено, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України». Питання відповідальності за затримку виплати грошового забезпечення при звільненні військовослужбовців також не врегульовані спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 29.07.2016 року №173 позивач перебував у відрядженні до військової частини НОМЕР_3 на період з 15.08.16 року по 06.09.16 року. Відповідно до Витягу з послужного списку Коваленко Андрія Анатолійовича він приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини АЗ821 з 22.10.16 року по 24.10.16 року, з 09.12.16 року по 28.02.17 року, з 26.04.17 року по 01.05.17 року, з 22.05.17 року по 28.05.17 року. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 16.03.2018 року №57 позивач прибув у службове відрядження з метою прийняття участі у заходах бойового злагодження підрозділу у складі Національного контингенту в Косово Республіка Сербія з військової частини НОМЕР_4 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 04.05.2018 року №92 позивач убув після службового відрядження з метою прийняття участі у заходах бойового злагодження підрозділу у складі Національного контингенту в Косово Республіка Сербія до військової частини НОМЕР_1 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року).

Таким чином, позивачу були нараховані 56 вихідних, святкових та неробочих днів, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях та інших відряджень, які були за час проходження військової служби.

Стаття 45 Конституції України передбачає, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1-2 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.3 ст.199 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюється у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Частиною 2 статті 203 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» передбачено, що офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обовязки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. За своєю правовою природою такі дні для відпочинку найближче наближені до відпусток. Виходячи з аналізу вищевказаних норм, дні для відпочинку за час виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні має надаватись військовослужбовцям у інший робочий день.

З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи що фактично трудові відносини між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 припинились, вбачається можливість відновлення порушених прав позивача шляхом виплати грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 56 діб без урахування вихідних, святкових та неробочих днів шляхом застосування аналогії права, ототожнивши такі невикористані дні відпочинку з відпустками.

Частинами 4 та 6 статті 10 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

При цьому, у відповідності до частини 1 цієї статті загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України. У відповідності до частини 1 статті 50 Кодексу законів про працю України, нормальна тривалість робочого часу не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з нормальною тривалістю робочого часу по 8 годин на день.

Однак, враховуючи специфіку виконання завдань військовослужбовцями під час участі в Антитерористичній операції (Операції Об`єднаних Сил), таких як безперервне виконання службових обов`язків протягом тривалого часу без вихідних днів та часу, який значно перевищує встановлену норму робочого часу на тиждень, з метою впорядкування соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей Міністерством оборони України було прийнято наказ №27 від 19.01.2016 року «Про затвердження Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України» (далі-Наказ №27).

Пунктом 3 Наказу №27 визначено одним із завдань, покладених на військові частини, забезпечення дотримання соціальної справедливості при розподілі службового навантаження та необхідного часу для відпочинку військовослужбовців, працівників, визначення та підтримання порядку надання часу (іншого дня) для відпочинку за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, а під час дії особливого періоду також додатково покладається завдання по наданню військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. Однак, у зв`язку з відсутністю нормативного регулювання самого порядку обліку та механізму надання таких вихідних днів командирами військових частин, встановленням Наказом №27 права на отримання таких вихідних без механізму реалізації такого, відсутності правового механізму виплати грошової компенсації за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні відповідний час для відпочинку без врахування вихідних, святкових та неробочих днів до моменту виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 станом на 01 лютого 2019 року позивачу наданий не був, грошова компенсація не виплачувалась.

У відповідності до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як вказав у своєму рішенні Європейський суд з прав людини по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 63) стаття 13 Конвенції прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.

У відповідності до приписів статтей 1, 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за трудовим договором. До заробітної плати належить додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про Збройні Сили України», фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до положень статті 8 Бюджетного кодексу України бюджетна класифікація використовується для складання і виконання державного бюджету та затверджується центральним органом державної влади, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової та бюджетної політики. Однією зі складових оюджетної класифікації є класифікація видатків та кредитування бюджету.

У відповідності до пункту 2.1.1 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333 за категорією кодів економічної класифікації видатків бюджету 2110 «Оплата праці» передбачаються видатки на оплату праці всіх працівників бюджетних установ (організацій), а також грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони згідно з установленими посадовими окладами, ставками або розцінками, матеріальну допомогу, у тому числі видатки на премії та інші види заохочень чи винагород відповідно до законодавства.

Таким чином, бюджетне законодавство відносить грошове забезпечення військовослужбовців до заробітної плати.

Відповідно до ст. 72 Кодексу законів про працю України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Статтею 73 Кодексу законів про працю України, встановлені такі святкові дні: 1 січня - Новий рік; 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; 8 березня - Міжнародний жіночий день: 1 травня - день праці; 9 травня - день перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (день перемоги); 28 червня - День Конституції України; 24 серпня - День незалежності України; 14 жовтня - День захисника України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове; один день (неділя) - Пасха (Великдень); один день (неділя) - Трійця.

Частинами 6 та 9 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 року № 98, в редакції, що діяла до 22.11.2017 року тобто на момент перебування позивача у відрядженні, було визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України 20.02.2017 року № 105 Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» (та наказом Міністра оборони України від 29 серпня 2011 року № 530 «Про затвердження Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України», який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони №105 від 20.02.2017 року) було затверджено про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 2 відрядження направлення військовослужбовців Збройних Сил України за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу). Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.

За приписами пункту з Інструкції направлення військовослужбовця у відрядження здійснюється посадовими особами, та оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування військової частини або підприємства, куди відряджений військовослужбовець, строку та мети відрядження.

Згідно пунктів 10,11 Інструкції, окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту. За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Таким чином, коли позивач перебував у відрядженні, він мав право на виплату добових за час перебування у відряджені у період з 15.08.2016 року по 06.09.2016 року (згідно розпорядження Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 29.07.2016 року №173 в загальному 21 день), з 22.10.16 року по 24.10.16 року (3 доби), з 09.12.16 року по 28.02.17 року (82 доби), з 26.04.17 року по 01.05.17 року (6 діб), з 22.05.17 року по 28.05.17 року (7 діб) (згідно з Витягу із послужного списку ОСОБА_1 ) з та з 16.03.2018 року по 04.05.2018 року (згідно витягу з наказів командира військової частини НОМЕР_5 від 16.03.2018 року №57 та від 04.05.2018 року №92 (посвідчення про відрядження №415 від 15.03.2018 року) в загальному 51 доба), що в загальному складає 170 днів.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в Україні діє особливий період. Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» під час дії особливого періоду додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів не передбачена. Відповідно до розділів І та II Закону України «Про відпустки», додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни (статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до щорічних відпусток не відноситься.

З матеріалів справи вбачається, що на протязі 2017 по 2019 років позивач до керівництва військової частини НОМЕР_1 з рапортами щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не звертався.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Відповідно до пунктів 17, 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Оскільки, під час дії особливого періоду надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів було припинено (тобто у позивача не було права на отримання такої відпустки), то вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку (які є похідними від права) підлягають задоволенню з огляду на таке.

Пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гаранти їх соціального захисту» (Закон № 3551-ХІІ) визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_6 , видане Управлінням персоналу штабу Командування ВМС ЗС України від 03.04.2017 року та копією довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 17.03.2017 року №102.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Отже, у разі звільнення працівника, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в т.ч. за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, позивач при звільненні з військової служби у запас мав право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2017 2019 роках додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Зазначена позиція відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.04.2018 року у справі №805/5111/15-а.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, чинним законодавством, яке регулює дію особливого періоду, призупинено надання додаткової відпустки, однак не позбавлено права особи на отримання грошової компенсації при звільненні за невикористання такої.

Також судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 01.02.2019 року №23 старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та виплатити грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно у розмірі 21613,19 грн., але на час розгляду справи у суді 16.05.2019 року вищевказану суму позивачу було сплачено, що не заперечувалось позивачем, а тому, в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити на підставі положень ч.1 ст.245 КАС УКраїни.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Представником відповідача під час розгляду справи заявлялось клопотання від 20.05.2019 року №710 про залишення позовних вимог без розгляду, в зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки такий строк повинен обраховуватись не пізніше дати звільнення позивача зі служби, тобто з 01.02.2019 року.

Розглянувши вказане клопотання, суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.122 КАС України встановлений шестимісячний строк звернення до суду по спорах з питань проходження публічної служби.

Частиною 5 ст.122 КАС України встановлений місячний строк звернення до суду по спорах з питань проходження публічної служби.

Згідно положень ч.2 ст.122 КАС України (2005) цей строк повинен обраховуватись з дати коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення свого права чи охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі №21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов`язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію», Законом України від 2 грудня 1990 року №509-XII «Про державну податкову службу», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі №21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР 42946756).

Оскільки положеннями спеціального законодавства з питань проходження служби в органах міліції та поліції - Законами України «Про міліцію» та «Про Національну поліцію» не врегульоване питання виплати чи стягнення компенсації у разі несвоєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні, суд, з урахуванням наведених рішень Верховного Суду України, вважає за можливо застосувати до спірних правовідносин положення ст.117 КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року по справі №4-рп/2012 визначений момент з якого повинен обраховуватись строк звернення до суду з вимогою про компенсацією затримки остаточного розрахунку при звільненні, визначені положеннями ст.117 та ст.237-1 КЗпП України.

Таким моментом є день проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником або день, коли роботодавець відмовився від проведення такого розрахунку

Оскільки позивач не звертався до відповідача з проханням здійснити остаточний розрахунок у наведеному у позові розмірі та відповідач не відмовляв йому остаточно в цьому, початок витікання строку звернення до суду позивача не розпочався, а тому не є пропущеним.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність військової частини НОМЕР_1 шодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та не робочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганських областей та інших відряджень, зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці дні, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати, визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , шодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2019 року №23 та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, визнати протиправними бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав ОСОБА_1 передбачених чинним законодавством України та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб, підлягають задоволенню частково, відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,238,241-246,263 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Клопотання представника військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2019 року №710 про залишення позовних вимог без розгляду - залишити без задоволення.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року до 01.02.2019 року.

4. Визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядженні, не надання вихідних днів за виконання службових і спеціальних обов`язків під час відрядження та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові витрати.

5. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 30.09.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.