Справа № 480/906/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 р.Справа № 480/906/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми) від 12.06.2019 року (повний текст складено 21.06.19 року) по справі № 480/906/19

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з Територіального управління державної судової адміністрації в Сумській області на користь ОСОБА_1 недовиплачену заробітну плату за 2014-2016 роки в сумі 335733,24 грн. з проведенням відповідної індексації, середньомісячний заробіток за період з 22.12.2016 р. по день прийняття рішення (37412,43 грн. помножити на кількість місяців до дня прийняття рішення) за затримку розрахунку при звільненні та 778888,48 грн. вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював суддею Конотопського міськрайонного суду з 1993 року та був звільнений у відставку 21.12.2016 року. При цьому у період з 01.01.2014 року по день звільнення позивачу виплачувалася заробітна плата відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р., а саме у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Проте Рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018 визнані неконституційними відповідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 р. і відновлено положення, згідно яких посадовий оклад судді місцевого суду повинен був виплачуватися з 1 січня 2014 р. в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, з 1 січня 2015 р. в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року по справі № 480/906/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював суддею Конотопського міськрайонного суду з 1993 року та був звільнений у відставку 21.12.2016 року.

Вважаючи, що при звільненні з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість.

В доводах апеляційної скарги позивач послався на те, що суд першої інстанції не надав відповіді на жодний аргумент, що був вказаний ним у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до розрахункових листів та штатних розписів, у період з 2014 року по 2016 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі виходячи з посадового окладу:12180,00 грн. у січні 2014 року-серпні 2015 року;13780,00 грн. у серпні 2015 року-квітні 2016 року;14500,00 грн. у травні 2016 року-листопаді 2016 року (а.с. 25-27, 28-47).

Підставою виникнення спірних правовідносин слугувало проголошення Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3, ч. 10 ст.133 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», згідно якого визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII.

Позивач зазначив, що вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено положення закону, згідно якими оклад судді місцевого суду повинен був виплачуватися з 01.01.2014 р. в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2015 р. в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Враховуючи те, що протягом цих періодів відповідач проводив нарахування та виплату заробітної плати у меншому розмірі, вважає, що відповідачем виплата заробітної плати проводилися не в повному обсязі, що в подальшому призвело до виплати йому вихідної допомоги при виході у відставку у меншому розмірі.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з ч.3 ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VІ (у редакції до 01.01.2015) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно, зокрема: з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 28.12.2014 р. № 76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", що набрав законної сили з 01.01.2015, у абз.1 ч.3 ст.129 Закону № 2453-VІ цифри "15" замінено цифрами "10".

Законом України від 12.02.2015 р. "Про забезпечення права на справедливий суд", що набрав чинності з 29.03.2015, Закон № 2453-VІ викладено у новій редакції. Зокрема, розмір суддівської винагороди визначала ст. 133 Закону № 2453-VІ, частина 3 якої передбачала, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 15.05.2018 абз. 2 п. 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ викладено у новій редакції: до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

30.09.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів". Згідно з ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 23 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VІ.

В межах спірних правовідносин позивач вважав, що у спірні періоди суддівська винагорода мала обраховуватись з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму, оскільки розмір суддівської винагороди визначено у саме у Законі № 2453-VI, який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, а тому застосування положень іншого закону, який звужує обсяг гарантій суддівської незалежності, є порушенням норм ст. 130 Конституції України.

Верховний Суд у подібних спорах щодо перерахунку суддівської винагороди, зокрема у постанові від 24.04.2019 № 812/727/17 вказував, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VIє бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отож, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень».

На підставі наведеного, колегія суддів Верховного Суду надала правовий висновок, за яким: законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600,00 грн. Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався до такого врегулювання.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду зазначала, що до 01.01.2017 закони № 2453-VI та № 1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Досліджуючи мету прийняття Закону № 1774-VIII, слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати.

Наслідком таких змін Законом № 1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Крім того, суд касаційної інстанції звертав увагу на вже вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за законами № 2453-VI та № 1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі № 1402-VIIІ - збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про те, що приймаючи зміни щодо розміру заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів суддів, законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

Аналогічну позицію щодо застосування положень Законів №№ 2453-VI, 1402-VIII, 1774-VIII до спірних правовідносин неодноразово висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах 06.06.2018 року у справі № 806/1373/17 та у справі № 819/782/17, від 13.06.2018 року у справі № 805/2459/17-а та у справі № 826/4821/17, від 06.12.2018 року у справі № 816/1244/17.

Отже, у періоді з 01.01.2014 до 29.12.2016 посадовий оклад судді встановлюється Законом № 2453-VІ в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" встановлено у 2014 році розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" з 1 січня 2015 року встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн., а з 1 вересня 2015 року - 1378,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" з 1 січня 2016 року встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 1378,00 грн., з 1 травня 2016 року - 1450,00 грн., а з 1 грудня 2016 року - 1600,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у період з 01.01.2014 по грудень 2016 року посадовий оклад нарахований з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат (у січні 2014 року-серпні 2015 року - 12180,00 грн., у серпні 2015 року-квітні 2016 року - 13780,00 грн., травні 2016 року-листопаді 2016 року - 14500,00 грн., з 01.01.2016 року по 21.12.2016 року - 10909,09 грн.).

Щодо тверджень апелянта, що суддівська винагорода має визначатися з розміру посадового окладу 12 мінімальних заробітних плат за 2014 рік та 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з січня 2015 року, колегія суддів зазначає про таке.

Рішенням від 04.12.2018 р. № 11-р/2018 Конституційний Суд України; визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VIу редакції Закону № 192-VIII. За змістом резолютивної частини вказаного Рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини17 Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018положеннячастин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VIу редакції Закону № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 р. № 2136-VIII: до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно зі ст. 91 Закону № 2136-VIIIзакони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 р. № 11-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі за період до грудня 2016 року виникли до прийняття такого рішення.

Суд першої інстанції у своєму рішенні правомірно зазначив, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, втратили чинність саме 4 грудня 2018 року, а отже нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватись з 4 грудня 2018 року.

Така позиція суду узгоджується з постановою Верховного суду від 16.04.2019 р. по справі № 318/2132/14-а(2а/318/97/2014) (адміністративне провадження № К/9901/53017/18).

На підставі цього, колегія суддів зазначає, що у спірний період позивачу виплата суддівської винагороди проводилася у відповідності до діючого законодавства, а тому підстави для стягнення з відповідача недовиплаченої заробітної плати за 2014-2016 роки в сумі 335733,24 грн., є необґрунтованими. Також, суд зазначає, що оскільки проведення відповідної індексації, стягнення середньомісячного заробітку за період з 22.12.2016 р. по день прийняття рішення за затримку розрахунку при звільненні та 778888,48 грн. вихідної допомоги є похідними від вимоги про стягнення з недовиплаченої заробітної плати за 2014-2016 роки в сумі 335733,24 грн., яка визнана необґрунтованою, підстави для задоволення іншої частини позовних вимог також відсутні.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року по справі № 480/906/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250,308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 року по справі № 480/906/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 30.09.2019 року