Справа № 200/10947/19-а
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 р. Справа№200/10947/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначала, що з 2003 року проходить службу в органах місцевого самоврядування, перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком.

За період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року їй не була виплачена пенсія.

01 серпня 2019 року звернулася до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про виплату пенсії за вказаний період, на що отримала відповідь від 16 серпня 2019 року №506/Г-01-15, якою в задоволенні заяви відмовлено з посиланням на ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Вважаючи, що відповідачем порушено право на пенсійне забезпечення, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

- визнати протиправними дії Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови листом від 16.08.2019 р. №506/Г-01-01-15 у виплаті пенсії за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не виплати їй пенсії за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року, та зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити їй заборгованість з пенсії за вказаний період.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, що з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року діяли норми, які тимчасово обмежували виплату пенсії посадовим особам місцевого самоврядування. Вказані норми неконституційними не визнавалися, а тому підлягали застосуванню. Вважав, що застосовуючи такі норми не порушив права позивача. Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що з 2003 року ОСОБА_1 проходить службу в органах місцевого самоврядування і з 01 вересня 2014 року одночасно перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком.

За період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року виплату пенсії припинено, а з 01 січня 2017 року - поновлено.

01 серпня 2019 року позивач звернулася до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про виплату заборгованості з пенсії за період її невиплати.

Листом від 16 серпня 2019 року №506/Г-01-15 в задоволенні заяви відмовлено з посиланням на ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з якою тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Саме з цією відмовою позивач пов`язувала звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIIІ, яким частину сьому статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються".

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, яким у частині сьомій статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" цифри і слова "1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року" замінено цифрами і словами "1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року".

З 01 січня 2017 року застосовується Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, яким частину сьому статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" викладено в редакції, відповідно до якої пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (тобто, пенсія виплачується щомісяця (ч. 1 ст. 47 вказаного Закону)).

Таким чином, законодавець з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року тимчасово обмежив виплату пенсії посадовим особам місцевого самоврядування.

Вирішення питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів віднесено до компетенції Конституційного Суду України (ст. 147 Конституції України).

Норми законодавства щодо тимчасового обмеження виплати пенсії неконституційними не визнавалися, були чинними, а тому підлягали застосуванню на всій території України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, і передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сутність змісту права на соціальний захист.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Крім того, Європейський суд з прав людини зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року не гарантує права на будь-які соціальні виплати у певному розмірі як такого. Так, у рішенні у справі «Великода проти України» від 03 червня 2014 року (пункти 27, 28) Європейський суд з прав людини зазначив, що «зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю».

Оскільки, позивач протягом спірного періоду проходила службу в органах місцевого самоврядування, то на неї поширювалася дія ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» як спеціального закону щодо неї в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах місцевого самоврядування.

Отже, застосовуючи щодо пенсії позивача такі положення законодавства суб`єкт владних повноважень діяв правомірно і не порушив права позивача в сфері публічно-правових відносин.

З огляду на наведене правові підстави для задоволення позову - відсутні.

Посилання позивача на п. 5 розд. III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIIІ, відповідно до якого у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, - є неприйнятними, оскільки положення Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», які були чинними на час тимчасової невиплати позивачу пенсії, є спеціальними щодо позивача у зв`язку з проходженням нею служби в органах місцевого самоврядування.

Вирішуючи спір судом враховані правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені в постановах Верховного Суду, зокрема від 18 вересня 2018 року в справі №206/1969/17, від 13 червня 2019 року в справі № 132/1127/17, від 14 червня 2019 року в справі №583/2875/15-а, які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Посилання позивача на судові рішення, якими суди по-іншому вирішували спірні правовідносини, є неприйнятними, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує лише висновки щодо застосування норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Станом на час розгляду справи такі висновки Верховним Судом не викладалися.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85700, Донецька обл., м. Волноваха, вул. Обручева, 17, ) про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 30 вересня 2019 року.

Суддя Т.В. Логойда