Справа № 420/5276/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/5276/18
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М. Г
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

За участю: секретаря Сторчака О.О.

представника відповідача - Топової О.П. (довіреність від 10.01.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.10.2018 року №188 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно позивача, громадянина Афганістану, про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі позивачем обґрунтовано реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, до виїзду з країни проживав в м. Кабул. За національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується частково). За сімейним станом офіційно неодружений. За наданою до територіального підрозділу ДМС інформацією одружений за релігійними звичаями з громадянкою Афганістану ОСОБА_2 , 1989 р.н., з якою уклав шлюб дистанційно 11.09.2014 року. З дружиною мають спільну неповнолітню доньку на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина заявника з 2015 року проживає в Фінляндії, де, за твердженнями заявника, звернулась за міжнародним захистом та отримала статус біженця. Донька проживає разом з дружиною.

17.09.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.10.2018 року №188, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції стосовно матеріалів особової справи №2018ЩВ0146, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 02.10.2018 року №5/1-710 позивачем одержано 05.10.2018 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Під час вирішення спору, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно анкети від 18.09.2018 року, як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем зазначено, зокрема, що він у 2015 році нелегально потрапив до РФ, звідки прибув 26.11.2015 р. до Норвегії, де пробув до 04.2016 року. В квітні 2016 року поїхав до Фінляндії, де пробув до серпня 2016 року. Та в результаті був депортований з Фінляндії до Норвегії, а з Норвегії до Афганістану.

Дружина в 2015 році поїхала нелегально з Афганістану до Фінляндії, де проживає і до цього часу в статусі біженця. Країна постійного проживання: Афганістан (1983-2011 р.р.), Україна (літо 2011 2015 р.р.), Афганістан (2015 2018 р.р.). Країну постійного проживання покинув приблизно 25.08.2018 року, приблизно 26.08.2018 року перетнув кордон України.

В 2011 році в м. Чернігів звертався за захистом. Позивач був поміщений з матір`ю до Чернігівського ПТПІ, де пробули 6 місяців. Під час перебування в ПТПІ вони звернулись за міжнародним захистом та були документовані довідками про звернення за захистом. Після того, як позивач покинув ПТПІ повідомлення про відмову у визнанні його біженцем отримав в м. Одеса. Оскаржив рішення ДМС в судових інстанціях. Суд відмовив позивачу у задоволенні адміністративного позову.

Ні позивач, ні члени родини не були членами політичних, релігійних, військових або громадських організацій; невійськовозобов`язаний, тому що в Афганістані служба добровільна; мета звернення до територіального підрозділу ДМС є бажання жити легально та працювати.

Причиною виїзду з країни постійного проживання зазначено, зокрема, що в Афганістані наразі йде війна. У 2011 році позивач працював у МВС, йому телефонували таліби та пропонували надавати їм допомогу. У разі, якщо б позивач не виконав вимоги, то його б вбили. У звязку із чим, у 2011 році прийняв вперше рішення поїхати до України.

Разом з цим, під час розгляду заяви встановлено, що в країні громадянської належності шукач захисту повідомив, що був офіційно працевлаштований та працював на посаді водія першого заступника відділу МВС Афганістану по роботі з адміністративними справами (м. Кабул, Афганістан) в період з 2004 по 2011 роки. Наразі заявник не працює, проживає на власні заощадження.

Заявник повідомив, що ані він, ані інші його близькі родичі, ніколи не були членами жодних політичних, релігійних або громадських організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

Щодо виїзду з країни громадянської належності заявник повідомив наступне. Шукач захисту вибув з Афганістану 25.08.2018 року, легально на підставі паспортного документу гр. Афганістану та оформленої візи до України, авіарейсом Кабул (Афганістан) Дубай (ОАЕ) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна). До України прибув 26.08.2018 року, державний кордон перетнув в аеропорті м. Одеси.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, шукач захисту не зміг аргументувати причину власного виїзду з Афганістану, надавши лише узагальнюючі свідчення, зокрема повідомив, що в Афганістані наразі проводяться військові дії та склалась загальна небезпечна ситуація.

Разом із тим, заявник зазначив, що це не перший його візит до України. У 2011 році він нелегально, скориставшись послугами посередника, прибув разом з матір`ю до України та був затриманий правоохоронними органами за перебування в Україні у якості нелегального мігранта. За рішенням суду був поміщений до Чернігівського ПТПІ, де перебував протягом 6 місяців. Під час перебування в ПТПІ звернувся за міжнародним захистом в Україні. За результатами розгляду заяви про надання міжнародного захисту, зі слів заявника, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Зазначене рішення ДМС він оскаржив у судових інстанціях, у задоволенні позовних вимог особі було відмовлено. Відповіді на запити стосовно фактів затримання особи правоохоронними органами України, перебування в ПТПІ м. Чернігів та встановлення факту звернення за міжнародним захистом в Україні станом на 02.10.2018 року отримані не були.

Приблизно з середини 2012 року перебував на території України у якості нелегального мігранта, працював вантажником на ринку "7 км" в Одеській області. На уточнювальні запитання відповів, що не повернувся до Афганістану після того, як втратив законні підстави для перебування на території України у зв`язку з відсутністю документів, потрібних для виїзду з України.

В жовтні 2015 року, за допомогою послуг посередника, нелегально, з України через територію РФ потрапив до Норвегії (м. Кіркенес). В Норвегії звернувся за міжнародним захистом та за результатами розгляду заяви про визнання біженцем отримав відмову. Зазначену відмову територіального підрозділу міграційної служби Норвегії оскаржив у судових інстанціях, у задоволенні позовних вимог особі було відмовлено. Зі слів особи, після отримання відмови він нелегально переїхав з Норвегії до Фінляндії, де також спробував звернутись за міжнародним захистом, однак його ідентифікували як особу, яка вже зверталась за міжнародним захистом на території ЄС (за дактилоскопічною ідентифікацією), та його було повернуто 15.08.2016 року до Норвегії, звідки він в свою чергу був депортований 03.09.2016 року до Афганістану (м. Кабул).

Після прибуття на територію Афганістану заявник до теперішнього приїзду в Україну проживав в м. Кабул (Афганістан), де інвестував власні кошти в розмірі 10000 $ в ювелірний магазин, де разом зі своїм другом працював на правах співвласника. Під час проживання в Афганістані у вказаний період жодних погроз чи переслідувань не зазнавав. Додатково, заявник повідомив, що в Афганістані проживає його рідний дядько (брат матері), який працює вчителем в приватній школі м. Кабул, інформація стосовно переслідування зазначеної особи заявнику невідома.

Під час проживання в Афганістані шукач захисту знову вирішив переїхати до України, для чого здійснив оформлення візи в Посольстві України в Республіці Таджикистан. Відповідно до пояснень заявника, він особисто не виїздив до Таджикистану з метою звернення до Посольства України, а скористався послугами представника Посольства, з яким зустрічався в м. Кабул. За результатами звернення особи до дипломатичної установи України він отримав візу № Y-06468587 типу "С", мета поїздки "С-09" (діяльність у сфері культури, науки, освіти та спорту) терміном на 20 днів.

Разом з цим, заявник не мав намірів повернення до Афганістану після закінчення строку дії візи, що з огляду на фактичну можливість такого повернення у зв`язку з відсутністю будь-яких погроз чи переслідувань на території Афганістану або ж нововиявлених обставин, які б вказували на неможливість власного повернення до Афганістану вказує на те, що заявник вибув в Україну в пошуках кращого життя. Так, на уточнювальне запитання він повідомив, що під час його звернення за міжнародним захистом на території країн ЄС він повідомляв ті самі відомості стосовно власної історії переслідування, які наразі надав до територіального підрозділу ДМС.

Під час проведення процедурних заходів за розглядом заяви шукача захисту про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були проаналізовані результати опитувань особи за протоколами співбесід та матеріали особової справи. Встановлено, що заявник неодноразово надавав неправдоподібні відомості стосовно себе та власної історії переслідування з метою введення територіального підрозділу ДМС в оману з метою посилення власних позицій під час розгляду питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з цим, метою звернення із відповідною заявою до територіального підрозділу ДМС заявник називає не потребу в міжнародному захисті, а бажання легалізації власного перебування на території України задля можливості подальшого працевлаштування.

Щодо причини неможливості повернення до країни громадянської належності шукач захисту повідомив про небажання повертатись до Афганістану через те, що на його думку, у випадку власного повернення він може зазнати переслідування з боку невстановлених осіб. Разом з цим, заявник не зміг надати аргументації подібним побоюванням, які ґрунтуються лише на його власних припущеннях. Зокрема, він повідомив, що він та його близькі родичі, які наразі проживають в Афганістані не зазнавали та не зазнають будь-якого переслідування або погроз.

У якості додаткового елементу ймовірності власного переслідування на території Афганістану у якості аргументування позиції неможливості власного повернення на територію Афганістану заявник надав нові свідчення, та повідомив, що в нього був ще один рідний брат, про якого він раніше не розповідав, на установчі дані ОСОБА_4 . Вказаний брат проживав в РФ приблизно з 1992 року. В 2016 році, коли заявник перебував на території Фінляндії, йому зателефонувала дружина вищезазначеного брата та повідомила про те, що брат помер. Заявник звертався до представників влади на території країн ЄС, в яких він перебував, з питання можливості здійснення ним поїздки до РФ з метою взяття участі у похоронній процесії, проте йому було відмовлено. Брата поховали, коли заявник фізично знаходився на території Фінляндії, у якості нелегального мігранта. Як повідомив заявник, пізніше йому стало відомо, що організацією похорону брата займалась його дружина, похоронна процесія відбулась без дотримання релігійних обрядів та тіло брата було поховано на християнському кладовищі, що суперечить нормам ісламу. В результаті вказаних подій заявник вважає, що у випадку розповсюдження вказаної інформації на території Афганістану особисто до нього можуть виникнути претензії як у будь-кого з мешканців Афганістану, так і з боку державної влади країни і його можуть навіть вбити через те, що він належним чином не організував похоронну процесію брата, незважаючи навіть на встановлений факт його фізичного перебування на території Фінляндії у вказаний час та неможливості переїзду до РФ.

Заявник не зміг належним чином аргументувати подібні побоювання, надавши лише узагальнюючі свідчення, що у випадку, якщо будь-хто дізнається в Афганістані про те, що його брата поховали на християнському кладовищі, то там люди вирішать, що брат був християнином, а якщо брат був християнином то і заявник християнин, а відповідно зрадив мусульманській релігії. Разом з цим, заявник не зміг аргументувати власну позицію та зокрема той факт, що під час проведення анкетування не повідомляв про наявність в нього подібних родинних зв`язків. Додатково, заявник не надав будь-яких доказів стосовно підтвердження родинних зв`язків між ним та особою на установчі дані ОСОБА_4 . З числа доказів поховання вищезазначеної особи на християнському кладовищі, до територіального підрозділу було надано три фото (10*15 см), на яких зображено місцевість на кладовищі та окремо взяту могилу, в якій зі слів заявника і було поховано його брата (фото долучені до матеріалів ОС). Дані фото неможливо ідентифікувати за належністю, часовим проміжком та геолокацією, що було підтверджено заявником особисто під час опитування.

Заявник повідомив, що в Афганістані соціально-політична ситуація залишається небезпечною, перший його виїзд до України був пов`язаний через ймовірність його переслідування представниками терористичного угрупування "талібан" під час того, коли він працював на посаді водія в МВС Афганістану. З його слів, в 2011 році йому на особистий мобільний телефон телефонували невстановлені люди, які представлялися талібами та пропонували працювати на них, заявник в свою чергу відмовився від подібної пропозиції.

Водночас, у наданих свідченнях заявника міститься низка суперечливостей та елементів неправдоподібності, які він не зміг належним чином аргументувати, надаючи лише узагальнюючі відповіді та уникаючи конкретики. З числа доказів, які б підтверджували факт його роботи в МВС Афганістану на посаді водія першого заступника відділу МВС Афганістану з адміністративних справ м. Кабул, він надав копію документу на іноземній мові без перекладу (копію документу долучено до матеріалів ОС). За участю перекладача під час протоколу співбесіди було встановлено, що текст на документі написаний від руки і не є підтвердженням факту праці особи на вказаній посаді, а є заявою від його родича до територіального підрозділу МВС Афганістану в м. Кабул з проханням підтвердити той факт, що ОСОБА_1 дійсно працював на зазначеній посаді у вказаний період. Додатково, від руки написано дослівно: ОСОБА_5 , наказом № 849 від 2006 року у Вас був 6й ранг у якості водія. У зв`язку з тим, що Ви покинули роботу, наказом № 283 від 18.12.2010 року Вас було звільнено з місця роботи. Вказана копія документу не приймається територіальним підрозділом ДМС у якості доказу офіційного працевлаштування особи на території Афганістану. Однак, з метою об`єктивного аналізу ситуації, перед заявником були поставлені уточнювальні запитання стосовно виявлених розбіжностей, оскільки під час анкетування він повідомив, що працював в МВС Афганістану в період 2004-2011 років, а в наданому ним документі фігурує період 2006 2011 років. Заявник не зміг аргументувати зміну власних свідчень та уникнув відповіді на запитання. Додатково, заявник ствердив, що ніколи не мав будь-яких особистих контактів з талібами.

Разом з цим враховано, що заявник особисто ніколи не зазнавав на території Афганістану будь-яких погроз чи переслідувань. За матеріалами особової справи встановлено, що заявник звертався до державних органів Афганістану в 2016 році з метою оформлення паспортного документу, в період 2016 2018 років тричі виїздив з Афганістану до Індії, проходив паспортний контроль на кордоні, будь-яких проблем, погроз чи переслідувань з боку державних контрагентів не зазнавав.

Аргументуючи власну позицію щодо небажання повертатись на Батьківщину заявник повідомив, що в Афганістані в цілому скрутна економіко-соціальна ситуація, правоохоронні органи не виконують власні обов`язки та в цілому наразі йде війна між терористичним угрупуванням "талібан" та державною владою країни.

Водночас, виїзд заявника з Афганістану не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що ані шукач захисту, ані його родичі, які залишились проживати в Афганістані, не зазнавали та не зазнають переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання. Відповідно до матеріалів особової справи, заявник не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності, жодних особистих переслідувань на території Афганістану не зазнавав. Додатково встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання, твердження заявника про те, що він може бути вбитим через підозри у зміні віросповідання з боку невстановлених осіб не приймаються територіальним підрозділом ДМС. Під час проживання в Афганістані його основоположні права та свободи не порушувалися, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні.

Звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в отримані міжнародного захисту, а бажанням легалізувати власне перебування на території України.

Під час проведення інтерв`ю заявник висловив вищезазначені побоювання, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності. Додатково, він повідомив, що раніше він вже повідомляв зазначену історію переслідування під час звернення за міжнародним захистом в Україні в 2011 році та під час перебування на території Норвегії, за результатами подібних звернень йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в результаті він був депортований з Норвегії до Афганістану. Будь-які нові обставини, які б унеможливлювали його повернення до Афганістану, відсутні. Відповідно до актуальної ІКП, влада Афганістану активно проводить комплекс заходів, направлений на стабілізацію ситуації в Афганістані.

Звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні.

Водночас, заявник підтвердив інформацію про те, що в Афганістані в нього особисто ніколи не виникало будь-яких проблем, погроз чи переслідувань, як з боку державних контрагентів, так і з боку третіх осіб.

Разом з цим, згідно протоколу співбесіди від 25.09.2018 року позивач зазначив, що: звертався до відповідача з метою, щоб його життя було в безпеці та його визнали в якості біженця, для того, що бути документованим та жити легально в Україні. Якщо позивач повернеться до Афганістану, то можливо його вб`ють чи просто попаде десь під вибух. Конкретна небезпека йому не погрожує. Кожної хвилини життя в Афганістані знаходиться в небезпеці у зв`язку з загальною небезпечною обстановкою; був офіційно працевлаштований в МВС Афганістану; був водієм заступника начальника відділу адміністративних справ МВС в м. Кабул з 2006 року до моменту виїзду з Афганістану кінець 2010 року (продемонстрував фото документу підтвердження, що був працевлаштований в МВС Афганістану у вказаний період, фото продемонстровано на телефоні, та переклад отриманий в усній формі за допомогою перекладача). Дата видачі документу 11.03.1395 року (за афганським календарем). Отримав копію документу, коли перебував у Норвегії в 06.2016 року; особистих контактів з талібми ніколи не мав. По роботі було, що таліби атакували колону, в якій позивач їхав по роботі (в 2006 році), коли з м. Кандагар вони їхали до міста Кабул. В 2010 році позивачу телефонували на його особистий мобільний телефон таліби. Вони представились по телефону, що вони таліби. Вони говорили, щоб позивач прийшов до них бо потрібно здійснити джихад. Позивач розмовляв в мечеті з муллою, проте навіть мулла не знав, що таке джихад. По телефону позивач відмовився від пропозиції невідомих людей. Йому так телефонували декілька разів. Позивачу сказали, що якщо він не погодиться, то всю його сім`ю в`ють. Такі погрози були тільки по телефону. Жодних доказів вищезазначених тверджень у позивача не має. Позивач доповідав про це своєму начальнику. Начальник сказав, що він не може нічого зробити, тому що життя всіх людей в небезпеці; позивач все життя страждав та ніколи не бачив нічого хорошого. Хоче жити спокійно, бути документованим, жити легально та працювати; ніяких проблем з представниками державної влади не було та не має в позивача; економіка на нульовому рівні. Захисту держави не має всі злодії. Якщо хочеш отримати якусь відповідальну посаду потрібно платити гроші. В Афганістані війна. Там соціальна криза. Кожний день вбивства. Єдина провінція, яку люди вважали спокійною Мазрішаріф, та наразі там теж йде війна. Не зрозуміло, хто з ким воює та хто кого підтримує; перше та друге звернення до територіального підрозділу ДМС в м. Одеса було продиктоване бажанням нормально жити, та позивачу потрібен захист. Додатково в позивача був брат ОСОБА_4 , він проживав в м. Москва, РФ приблизно з 1992 року. Він помер влітку 2016 року (можливо в квітні-травні). Коли він помер, телефонувала його дружина позивач був в Фінляндії. Він звертався до адміністрації табору, в який він був поміщений, з питанням щодо можливості його поїздки щоб мати можливість прощання з тілом брата. Проте йому відмовили. Декілька днів труп брата позивача знаходився у морзі. Один наш родич Шокур Вахіді, який проживає в м. Москві, був в курсі усіх справ. Відправили грошей дружині брата. Брата поховали на християнському кладовищі, без читання намазу (навіть наш родич Шокур Вахіді). Навіть коли позивача депортували до Афганістану, він проживав тільки у свого тестя, навіть його родичі (інші) не знали, що він був в Афганістані. Бо, якби Шокур Вахіді розповів комусь що, брата позивача поховали не на мусульманському кладовищі, та не читали при похованні молитв, то позивача би вбили. Його могла б затримати держава та теж могли б вбити; переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в Афганістані позивач не зазнавав; позивач побоюється, що через те, що його брата поховали не за мусульманськими звичаями тож в Афганістані можуть вирішити, що його брат був християнином і через це його можуть вбити. Відповідно до Конституції Афганістану, якщо гр. Афганістану змінив віру можуть стратити через повішення. Скажуть, що брат позивача християнин, та скажуть що він теж християнин. І через це можуть стратити.

Водночас, згідно додаткового протоколу співбесіди від 02.10.2018 року позивач зазначив, що жодних погроз чи переслідувань в період після того як позивач був депортований з Норвегії, в Афганістані не зазнавав; щодо обставин поховання брата за християнськими традиціями, фактично у позивача не було жодних проблем, проте він побоювався всіх своїх родичів, якби вони дізнались про цей факт, то його життя було б в небезпеці; фото неможливо ідентифікувати за часовим проміжком та геолокацією; позивач не може підтвердити, що це могила його брата. Таких доказів немає;

Судом першої інстанції вірно зазначено про неконкретизованість, суперечливість пояснень позивача, які за сукупністю встановлених обставин не доводять наявність підстав для прийняття рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особової справи та наявних матеріалів встановлено, що будь-яких погроз, пов`язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством, належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Крім того, позивач є громадянином Афганістану, в матеріалах справи міститься копія національного паспорта (паспорт Ісламської республіки Афганістан тип НОМЕР_1 , виданий 18 вересня 2016 року, дійсний до 18 вересня 2021 року. Відтак, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання паспорта, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Отже, з наведеного вбачається, що надана позивачем інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, та позивач не довів жодного суттєвого факту заяви.

Доводи позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо можливого його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

Разом з цим, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі з урахуванням першого прибуття в Україну, є пізнішою від дати його прибуття в Україну, прибуття позивача в Україну через інші небезпечні для позивача країни, зокрема РФ, не вбачається у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30.09.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль