Справа № 320/6184/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Балаклицький А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Справа № 320/6184/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Чайковського Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби

у Київській області

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01.03.2018 р. №№ 25348-50, 25349-50, 25350-50, 25351-50, 25352-50, 25353-50, 25354-50, 25355-50 та 25326-50.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 01.03.2018 р. №№ 25350-50, 25351-50, 25353-50, 25356-50.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату прийняття оскаржуваних позивачем ППР №№ 25350-50, 25351-50, 25353-50, 25356-50 Тетіївською міською радою не було встановлено ставку податку на базовий податковий (звітний) період - 2017 рік, а ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що діяли у попередніх базових (податкових) періодах, застосуванню не підлягають, оскільки орган місцевого самоврядування скасував усі попередні власні рішення, і у відповідача не було підстав для застосування ставки даного податку на рівні 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 р. за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині щодо задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення Тетіївської міської ради № 912 в частині визначення ставки податку є чинним, а Податковим кодексом України встановлено обмеження в застосуванні ставки податку, що не перевищує 1,5% та була врахована при винесенні ППР №№ 25350-50, 25351-50, 25353-50, 25356-50.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2019 р. у відповідача витребувано додаткові докази у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент виникнення спірних правовідносин на праві приватної власності позивачу належали:

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 957,8 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 47,9 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 29,5 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_9, загальною площею 180,6 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 58,3 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 208,6 кв.м.;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 33,9 кв.м.;

- домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 451,5 кв.м.;

- квартира за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 28,9 кв.м.

Рішенням Тетіївської міської ради від 14.01.2015 №912 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" затверджені розміри ставок та пільг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (надалі - Рішення №912).

Так, згідно з пунктом 1.1 Додатку №1 до Рішення №912, органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пунктом 1.2 Додатку №1 до Рішення №912, органом місцевого самоврядування встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка на 2015 рік (підпункт 1.2.1) та 2 відсотка з 2016 року (підпункт 1.2.2) мінімальної заробітної плати.

Рішенням Тетіївської міської ради №264 від 25.01.2017 "Про внесення змін до додатку №1 до рішення 65 сесії міської ради від 14.01.2015 року №912 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" (надалі - Рішення №264) пункт 1.2. Додатку №1 до Рішення №912 викладено в редакції, за якою з 01.01.2017 ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлено у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.

Рішенням Тетіївської міської ради №383 від 22.09.2017 "Про внесення змін до додатку №1 до рішення 65 сесії міської ради від 14.01.2015 року №912 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" (надалі - Рішення №383) Рішення №264 скасовано.

Крім того, пункти 1.1 та 1.2 Додатку №1 до Рішення №912 викладені в редакції, за якою ставка податку для об`єктів житлової нерухомості встановлена у розмірі 0,2 відсотка, а об`єктів нежитлової нерухомості, з 01.01.2018, у розмірі 0,3 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.

Станом на 01.01.2017 Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" мінімальна заробітна плата установлена у розмірі 3200,00 грн.

У березні 2018 року ГУ ДФС у Київській області згідно з п.п.54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п.п.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийняті податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

- від 01.03.2018 №25348-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 1806,90 грн.;

- від 01.03.2018 №25349-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 472,00 грн.;

- від 01.03.2018 №25350-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 8668,80 грн.;

- від 01.03.2018 №25351-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 45974,40 грн.;

- від 01.03.2018 №25352-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 932,80 грн.;

- від 01.03.2018 №25353-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 2299,20 грн.;

- від 01.03.2018 №25354-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 271,20 грн.;

- від 01.03.2018 №25355-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 115,66 грн.;

- від 01.03.2018 №25356-50, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власникам об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 10012,18 грн.

Для розрахунку податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачеві, як власнику об`єктів нежитлової нерухомості, які знаходяться в м. Тетієві, контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У п. 15.1 статті 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладений обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Статтею 266 ПК України врегульовано питання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2, 266.4.1 пунктів 266.1, 266.2, 266.3, 266.4 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

База оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Згідно з пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

У пп. 266.6.1 п. 266.6.1 ст. 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2. пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

Приписами частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Частиною третьою Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, установлені рішенням місцевого самоврядування у 2017 році, мають правозастосування для обчислення податку за звітний період - 2017 рік без часових обмежень, визначених підпунктом 12.3.4 пункту 12.35 статті 12 Податкового кодексу України.

При цьому, умовою застосування з коефіцієнтом 0,5 раніше встановлених ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є відсутність в 2017 році прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік.

Водночас, умовою правозастосування для обчислення суми податку раніше встановлених ставок, є їх чинність та дія на дату, коли таке обчислення здійснюється контролюючим органом.

Разом з тим, факт прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік унеможливлює застосування раніше встановлених ставок податку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на дату прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень від 01.03.2018 р. №№25350-50, 25351-50, 25353-50 та 25356-50, якими позивачу визначені податкові зобов`язання як власнику об`єктів нежитлової нерухомості в м. Тетіїві не існувало встановленої Тетіївською міською радою ставки податку на базовий податковий (звітний) період - 2017 рік, а застосування ставок податку, які діяли у попередніх базових (податкових) періодах, було неможливим, оскільки орган місцевого самоврядування скасував усі власні рішення.

Водночас, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок (пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Однак, спеціальна норма пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України встановлює лише максимальну ставку податку і з наведених норм податкового законодавства вбачається, що його значення може варіюватись від 0% до 1,5 %.

Тож, застосування відповідачем при прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 01.03.2018 р. №№25350-50, 25351-50, 25353-50 та 25356-50 ставки 1,5% (тобто за максимальною межею) за відсутності відповідної ставки податку, встановленої рішенням ради, суперечить наведених нормам ПК України.

Доводи апелянта про те, що рішення Тетіївської міської ради № 912 в частині визначення ставки податку є чинним є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

При цьому, ухвалою апеляційного суду в апелянта було витребувано відповідні докази на підтвердження цих доводів, однак саме таких доказів суду не надано, а натомість складено письмові пояснення щодо зовсім інших рішень ради, які не стосуються ППР, щодо яких оскаржуваним рішенням задоволено позовні вимоги.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Посилання апелянта на те, що ПК України встановлено обмеження в застосуванні ставки податку, що не перевищує 1,5% та була врахована при винесенні ППР №№ 25350-50, 25351-50, 25353-50, 25356-50, вказують на неправильне тлумачення та застосування податковим органом норм пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 та пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, з огляду на вищезазначене.

При вирішені даного спору, суд також приймає до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену в рішеннях від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» та від 07.07.2011 у справі «Серков проти України».

В обох справах Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості закону» і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Відповідно, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону».

Судова колегія також враховує правову позицію Європейського суду у справі «YvonnevanDuyn v. Home Office» (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office), відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень від 01.03.2018 р. №№25350-50, 25351-50, 25353-50 та 25356-50 та необхідності їх скасування для відновлення порушеного права позивача, на захист якого він звернувся до суду з цим позовом.

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, проаналізувавши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року - без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 вересня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: