Справа № 825/99/16
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2019 року

Київ

справа №825/99/16

адміністративне провадження №К/9901/24154/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача -Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року (головуючий суддя - Кашпур О.В.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року (головуючий суддя - Літвіна Н.М., судді: Ганечко О.М., Коротких А.Ю.)

у справі № 825/99/16

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Чернігівської області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з позовом до Прокуратури Чернігівської області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Чернігівської області № 553 від 14 грудня 2015 року про звільнення позивача;

- поновити позивача на посаді прокурора Чернігівської місцевої прокуратури з 15 грудня 2015 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2015 року по дату фактичного поновлення на посаді, виходячи з розрахунку середнього заробітку в розмірі 8 825,00 грн.;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року - дату фактичного звільнення, та виплатити позивачу недоотриману заробітну плату в розмірі 32 890,00 грн.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року, яку було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволені позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що призначення особи на посаду прокурора та звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом № 1697-VІІ, який є спеціальним для правовідносин з приводу проходження публічної служби прокурорами, а тому оскаржуваний наказ про звільнення є законним.

Також, суди дійшли висновку, що, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 505 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, то прокуратура Чернігівської області не мала правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконним та необґрунтованим, а тому просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, скаржник вказує, про те, що прокуратура міста Чернігова не була ліквідована, а лише формально змінила свою назву. Наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 року не вступив в силу, а тому не міг бути підставою для видання наказу про звільнення позивача. Також, скаржник не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що на дані спірні правовідносини не розповсюджується Кодекс законів про працю України. Окрім того, скаржник зазначає про те, що відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому ЗУ «Про прокуратуру», у зв`язку з не внесенням відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати.

Відповідачем надані заперечення на касаційну скаргу в яких вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника. Відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Клопотання про розгляд справи за участі скаржника заявлено.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, 06 червня 2013 року позивач працювала в органах прокуратури, зокрема, на посаді прокурора прокуратури міста Чернігова, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 97ш, у зв`язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесені зміни до структури та штатного розпису прокуратури Чернігівської області шляхом виключення штатного розпису, зокрема, прокуратури м. Чернігова та встановлення у штатному розписі Чернігівській міській прокуратурі 61 одиницю, в тому числі 46 посад прокурорів.

Позивачу 25 вересня 2015 року було вручено попередження про звільнення з 14 грудня 2015 року з посади та органів прокуратури у зв`язку з ліквідацією органу прокуратури у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», було створено Чернігівську місцеву прокуратуру, юрисдикція якої розповсюджується на місто Чернігів, Чернігівський район, Куликівський район, Ріпкинський район. Згідно наказу Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 97ш, встановлено у штатному розписі Чернігівської місцевої прокуратури 48 штатних одиниць прокурорів прокуратури.

За результатами тестування ОСОБА_1 набрала 61,3 бали та зайняла 64 позицію, при тому, що рейтинговий бал, який дозволив претендувати, на подальшу роботу у Чернігівській місцевій прокуратурі складавв 81 бал (58 позиція у рейтинговому списку).

В подальшому, у зв`язку з утворенням місцевих прокуратур та припиненням діяльності міських прокуратур, Прокуратурою Чернігівської області прийнято наказ № 553 від 14 грудня 2015 року про звільнення позивача з посади прокурора прокуратури міста Чернігова та органів прокуратури Чернігівської області з 14 грудня 2015 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

4.Конституція України

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

5. Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закон № 1697-VІІ прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 60 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до п.п. 1 п. 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону, прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною 9 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

6. Умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур визначаються Порядком проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 № 98 (далі - Порядок № 98).

Відповідно до п. 1.2. Порядку № 98, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Тестування забезпечує умови для об`єктивного і неупередженого з`ясування спроможності кандидатів за своїми професійними та особистісними якостями виконувати службові обов`язки на посадах прокурорів місцевих прокуратур (п. 1.3. Порядку №98).

Пункт 1.4. Порядку №98 визначає, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Згідно з пунктом 4.1. Порядку №98 основними етапами відбору кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури є: прийом документів; тестування на знання законодавчої бази (професійний тест); тестування на загальні здібності; формування рейтингу кандидатів.

Відповідно до пункту 5.2. Порядку № 98, працівник, який на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру`працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює.

Максимальна кількість балів, яку може набрати кандидат за результатами проходження двох тестувань, - 200, які враховуються рівними частинами (50 % - тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) та 50 % - тестування на загальні здібності) (пункт 3.15. Порядку №98).

Згідно з пунктом 9.1. Порядку № 98, рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності.

Пункт 9.5. Порядку № 98 визначає, що керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

7. Закон України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР)

Відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

8. Бюджетний кодекс України

Частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Як вже було зазначено, в зв`язку з припиненням діяльності прокуратури м. Чернігова, прокуратури Куликівського, Ріпкинського, Чернігівського районів Чернігівської області (загальна кількість 57 прокурорів) відбулось утворення Чернігівської місцевої прокуратури Чернігівської області (загальна кількість 48 прокурорів), що дає підстави дійти висновку, що зміни в організації виробництва і праці у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі дійсно мали місце.

За змістом касаційної скарги позивач посилається на порушення відповідачем вимог статей 40, 42 та 49-2 КЗпП, оскільки прокуратура Чернігівської області, як роботодавець, повідомляючи про вивільнення, зобов`язана була одночасно запропонувати всі наявні вакантні посади у цій же установі та в межах області, які позивач міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації та врахувати переважне право позивача на залишенні на роботі. З приводу наведеного слід зазначити таке.

Відповідно до статті 222 КЗпП особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону № 1697-VII є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

В силу частини четвертої статті 16 цього Закону прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16.

За такого правового врегулювання, призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом № 1697-VII, який є спеціальним для правовідносин з приводу проходження публічної служби прокурорами.

Так, відповідно до статті 28 указаного Закону добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п`ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 51 Закону № 1697-VII визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, згідно з пунктом 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Крім цього, Законом № 1697-VII та Порядком №98 визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування.

З огляду на те, що позивач займав 64-у позицію у рейтинговому списку, яка не надає права претендувати на одну із посад в Чернігівській місцевій прокуратурі, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду за результати неуспішного проходження останнім тестування.

При цьому можливостей залишення позивача на посаді прокурора прокуратури міста Чернігова після 15 грудня 2015 року не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Чернігівської області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України № 97ш від 23 вересня 2015 року, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб`єкти владних повноважень.

Суд також вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги в частині необхідності надання пропозицій вакантних посад скаржнику, з огляду на наступне.

Приписами статті 49-2 КЗпП України передбачено, що пропозиція вакантних посад роботодавцем у разі звільнення працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці можлива, коли ці посади стосуються тієї ж професії чи спеціальності, якими в спірних правовідносинах є посади прокурорів. Проте, нормами спеціального законодавства - Закону № 1697-VII зазначено, що обіймання даних посад здійснюється на конкурсній основі, шляхом успішного проходження тестування та з врахуванням кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Відтак, вакантні посади скаржнику не пропонувалися, оскільки в прокуратурі Чернігівської області, посади заповнювалися у відповідності до Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури згідно рейтингового списку. Вакансії в Прокуратурі Чернігівської області або іншої прокуратури вищого рівня не могли бути запропоновані, оскільки переведення до прокуратури вищого рівня здійснюється на конкурсній основі.

Стосовно доводів касаційної скарги про безпідставну відмову в задоволені позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати з 15 липня 2015 року по дату фактичного звільнення, 14 грудня 2015 року та виплатити позивачу недоотриману заробітну плату в розмірі 32 890 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вище було зазначено, відповідно до частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

За змістом пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763; надалі - Постанова № 505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, на час виникнення спірних правовідносин Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону № 1697-VII є неможливою без унесення відповідних змін до Постанови № 505 і Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

При цьому Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом № 1697-VII, а тому правильним є висновок судів про правомірність нарахування та виплати позивачу заробітної плати за спірний період.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №К/9901/14163/19 від 26 червня 2019 року .

Крім того, Суд зазначає, що враховуючи правомірність звільнення позивача із займаної з посади, позовні вимоги про стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу є похідними та задоволенню не підлягають.

Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції в касаційній скарзі не зазначено.

Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційній скарзі доводи безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, п.1ч.1.ст.349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.О. Шишов

Судді І.В. Дашутін

М.М. Яковенко