Справа № 420/1635/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1635/19

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В. Дата і місце ухвалення: 09.07.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 07 квітня 2016 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;

- стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період із 08 квітня 2016 року по день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі.

Позов обґрунтовував тим, що при звільненні в квітні 2016 року з військової служби в запас ЗСУ відповідачем не здійснено нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 07.04.2016р. з посиланням на відсутність бюджетного фінансування на відповідні видатки. Такими діями Донецький прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ) порушив вимоги ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якими визначено, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відсутність бюджетного фінансування не впливає на обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. У зв`язку з невиплатою при звільненні позивача з військової служби індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 07.04.2016р. з боку відповідача наявний факт затримки розрахунку при звільненні, а тому, у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України, з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року. Зобов`язано Донецький прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині вимог, в задоволенні яких відмовлено, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 09.07.2019р., з прийняттям нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог щодо стягнення з Донецького прикордонного загону середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України. Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства. Статтею 116 КЗпП України чітко визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Також, апелянт посилається на те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення визначено як обов`язок відповідача у справі, а не його право, тому висновок суду першої інстанції про те, що вчинення таких дій належить до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, є помилковим. Встановивши факт звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення його зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку в частині не виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язавши суб`єкта владних повноважень вчинити дані дії суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Донецького прикордонного загону нарахувати та виплатити на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21.07.1995р. ОСОБА_1 закінчив Інститут Прикордонних військ України, отримав первинне військове звання офіцерського складу, базову вищу освіту за напрямком підготовки «інженер з експлуатації автомобільної та спеціальної техніки» та проходив військову службу на посаді офіцера оперативного відділу.

06.04.2001р., на підставі наказу голови Державного комітету у справах охорони державного кордону України - командувача Прикордонними військами України від 06.04.2001р. № 111-ос, позивач був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п.п. «д» ч.7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за власним бажанням).

На підставі Указу Президента України від 14.01.2015р. №15/2015р. «Про часткову мобілізацію» 10.02.2015р. ОСОБА_1 був мобілізований для проходження військової служби у особливий період.

На підставі наказу начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.02.2015р. №66-ос позивач призначений на посаду офіцера оперативно-розшукового відділу Одеського прикордонного загону.

В подальшому, згідно з наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.06.2015р. №503-ос ОСОБА_1 знаходився у розпорядженні начальника Східного регіонального управління та на підставі наказу від 24.06.2015р. №383-ос був призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу Донецького прикордонного загону.

У період з 25.06.2015р. по 07.04.2016р. позивач приймав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій № НОМЕР_2 від 23.11.2015р.

На підставі Указу Президента України від 25.03.2016р. №115/2016р. наказом Східного регіонального управління ДПСУ від 04.04.2016р. №150-ос позивач 07.04.2016р. був звільнений у запас ЗСУ за п.п. «є» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (у зв`язку з вислугою встановлених строків служби).

Згідно з наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.04.2016р. №74-ос позивач був знятий зі всіх видів забезпечення та виключений зі списків особового складу військової частини та зарахований до військового оперативного резерву першої черги.

Під час проходження військової служби у період з 01.07.2015р. по 07.04.2016р. та при звільненні з військової служби на користь позивача відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю фінансування, про що зазначені у листі ІНФОРМАЦІЯ_1 №14-3432 від 23.04.2018р.

Не погоджуючись із зазначеними діями ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних соціальних гарантій щодо оплати праці, а тому її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Водночас, пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Встановивши протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 07.04.2016р., суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним засобом порушених прав ОСОБА_1 у спірних правовідносинах буде зобов`язання Донецького прикордонного загону здійснити нарахування та виплату на користь позивача індексації за відповідний період.

Відмовляючи в задоволенні вимог позову щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача із військової служби та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення, яка є державною соціальною гарантією та передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якого передбачена Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, отже при її несвоєчасній виплаті не нараховується середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Також, суд зазначив, що позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009, остаточний розрахунок з ним проводився у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014р. №460, а не в порядку статті 116 КЗпП України.

На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , тобто в частині вимог позову, в задоволенні яких йому відмовлено.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачем оскаржено бездіяльність відповідача щодо здійснення своєчасного розрахунку при його звільненні із військової служби, так як йому не виплачено у день звільнення належних сум індексації.

Позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз вищенаведених норм вказує на те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Положення ч.2 ст.177 КЗпП України застосовуються у випадку наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, а не у випадку спору щодо наявності у працівника права на отримання будь-якої складової заробітної плати взагалі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа №П/811/276/16), від 07 лютого 2019 року справа (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).

Між тим, щодо наявності у позивача права на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку необхідно зазначити наступне.

В даному випадку, ОСОБА_1 , вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звернувся до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення, невиплата яких, за його твердженнями, спричинила виникнення затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, як вже зазначалось вище, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст.117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що у спірних правовідносинах, які в тому числі стосуються права на отримання звільненим працівником сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

Отже, зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в судовому порядку не тягне за собою обов`язку відповідача щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2016р.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, оскільки у відповідних постановах, наведених позивачем, мали місце інші фактичні обставини.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції повинен був стягнути з відповідача на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року, то колегія суддів не приймає їх до уваги та погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановивши наявність протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, на підставі п.4 ч.2 ст.245 КАС України, судом правомірно зобов`язано Донецький прикордонний загін вчинити певні дії - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року включно.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є не суттєвими, висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 09 липня 2019 року немає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 жовтня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук