Справа № 640/4621/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

19 вересня 2019 року № 640/4621/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Рябого І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомГромадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2
до третя особа про Державної міграційної служби України Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

за участю:
позивача - ОСОБА_1

від позивача - Калашник О.М.;

від відповідача - Карманський І.Б.;

від третьої особи - ОСОБА_3 ;

перекладача - Лисова Є.І.

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 42-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не було враховано, що позивач має обґрунтовані побоювання з огляду на те, що у країні походження на неї чекає небезпека у зв`язку з переслідуванням через релігійні причини, а також систематичне порушення прав людини по всій країні. Стверджує, що відповідач та третя особа формально дослідили інформацію по країні походження позивача. На переконання позивача, відмова відповідача у наданні останній статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком виникнення у позивача обов`язку повернутись до країни походження, а відтак така відмова є порушенням статей 28 Конституції України, 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 13 Римської Конвенції, 3 Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання".

Ухвалою суду від 25.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 640/4621/19 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 25.04.2019.

16.04.2019 до суду від представника відповідача Молодницької І.П. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у позивача обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Зважаючи на перебування судді Катющенка В.П. на лікарняному, 25.04.2019 адміністративну справу № 640/4621/19 знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 06.06.2019.

07.05.2019 представник позивача Калашник О.М. подала до суду відповідь на відзив, у якому просить суд задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що шукач притулку не повинен щось доводити. Акцентує увагу, що на позивача покладено обов`язок подачі доказів, які є у розпорядженні останньої, а обов`язок доказування покладено на відповідача. Звернула увагу і на те, що стандарт доказування у таких справах "баланс ймовірностей", тому неприпустимим є висновок відповідача, що позивач чогось не довів. Акцентувала увагу на тому, що чоловіка позивача незаконно засуджено за бажання сповідувати релігію.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у підготовчому судовому засіданні 06.06.2019, закрито підготовче провадження в адміністративній справі № 640/4621/19 та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 22.08.2019.

Зважаючи на неявку у судове засідання 22.08.2019 представників сторін та клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 19.09.2019.

Позивач та її представник у судовому засіданні 19.09.2019 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні 19.09.2019 заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 19.09.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Республіки Узбекистан, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Коканд, Ферганська область, Андижанська область, Республіка Узбекистан, за національністю - росіянка, за віросповіданням - іслам.

08.02.2018 ОСОБА_1 звернулась до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.12.2018 третьою особою було складено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача від 25.02.2019 № 42-19 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011 N 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далів - Закон N 3671-VI).

За визначенням пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону N 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою статті 8 Закону N 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону N 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частинами шостою, восьмою указаної статті Закону N 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону N 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Зі змісту наведених положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Перевіряючи спірне рішення, судом з`ясовано наступне.

З доданої до матеріалів справи особової справи ОСОБА_1 вбачається, що при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід.

Так, під час співбесіди 23.02.2018, позивач повідомила, що у вересні 2012 року вперше виїхала з Республіки Узбекистан до Російської Федерації з метою навчання, проте пропустила період вступу та почала працювати разом з мамою. Один раз в рік вони виїжджали за межі Російської Федерації в Україну для продовження реєстрації. У січні 2015 року позивач прибула до м. Києва, де проживала разом з громадянським чоловіком ОСОБА_4 . У травні 2015 року ОСОБА_5 з м. Дніпропетровськ вилетіла в Туреччину для лікування перед пологами.

Пояснюючи причини еміграції, ОСОБА_5 стверджувала, що у країні свого походження бачила утиск мусульман. Після того, як ОСОБА_5 виїхала з Узбекистану, додому до останньої приходили співробітники СНБ, які опечатали будинок, викликали на допити та запитували про місцезнаходження ОСОБА_1 та яку віру сповідує остання.

Під час співбесіди 01.06.2018 ОСОБА_5 повідомила, що з дитинства сповідувала християнство. Проте, з дитинства цікавилась ісламом. Прибувши до Санкт-Петербургу, позивач відкрито сповідувала іслам. У травні 2014 року ОСОБА_5 у соцмережах зареєструвалась у спеціальній мусульманській групі, де познайомилась зі своїм чоловіком - праведним мусульманином, з яким у мечеті м. Москви зареєстрували релігійний шлюб. Наразі чоловік ОСОБА_1 перебуває у Лук`янівському СІЗО, позаяк останнього звинувачують у незаконному переправленні осіб через кордон України.

Обґрунтовуючи причини виїзду з території Російської Федерації, ОСОБА_5 повідомила, що у січні 2015 року у Москві спецслужби Узбекистану прямо на вулиці могли викрадати людей та відправляти в Узбекистан. Заявниця разом з чоловіком проживали в м. Електрогорськ, та враховуючи побоювання за їх сім`ю, останні вирішили виїхати.

У червні 2015 року ОСОБА_6 примусово повернули з України, оскільки остання перевищила строк перебування, проте 06.09.2015 остання за запрошенням повернулась до України за запрошенням її однодумців по вірі.

Також, під час співбесіди 01.06.2018 ОСОБА_5 повідомила, що жодних утисків відносно неї у країні походження не було, проте остання переконана, що в Узбекистані її кинуть до в`язниці.

Аналізуючи доводи позивача, суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

На переконання суду, доводи позивача про можливе переслідування її за релігійною ознакою є непослідовними та суперечливими. Так, позивач стверджує, що внаслідок того, що приховувала свою приналежність до ісламу, остання не зазнала переслідувань, проте, уповноваженими особами було арештовано її будинок та проведено допит її бабусі. Поряд з цим, позивач зазначає, що її бабуся безперешкодно прибула до міста Санкт-Петербург.

Зазначені обставини свідчать про те, що родичі позивача не зазнають жодних переслідувань, мають змогу безперешкодно виїжджати за межі Республіки Узбекистан.

На думку суду, абсолютно необґрунтованими є доводи позивача про те, що влада країни походження вважає, що остання є дружиною терориста, позаяк в матеріалах справи відсутні жодні докази про можливість дізнатись будь-кому про оформлення релігійного шлюбу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що до цивільного чоловіка останньої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи до його фактичної передачі правоохоронним органам Республіки Узбекистан.

При цьому, злочини, інкриміновані чоловіку позивача, не пов`язані зі сповідуванням останнім ісламу.

Також суд враховує, що позивач не була заарештована на територіях Республіки Узбекистан, Російської Федерації та Туреччини, що ні до неї особисто, ні до її родини в Республіці Узбекистан та Російській Федерації фактів застосування фізичного насилля з боку правоохоронних органів не застосовувалось.

Інформація про те, що позивач знаходиться у міжнародному розшуку по звинуваченню у релігійному екстремізмі на території Узбекистану матеріалами справи не підтверджується, а на сайті МВС Республіки Узбекистан, серед людей розшукуваних правоохоронними органами Республіки Узбекистан, вона не значиться (http://mvd.uz/ru/wante/index/1).

Крім того, за визначенням пункту 22 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

У періоди з 06.09.2012 по 06.09.2013, з 07.09.2013 по 11.01.2015 позивач перебувала на території третьої безпечної країни, де мала змогу звернутись за міжнародним захистом, проте цього останньою зроблено не було.

При цьому, надані позивачем під час співбесіди пояснення щодо не звернення за захистом у третій безпечній країні лише додатково свідчать про необхідність легалізації останньої на території України під час перебування цивільного чоловіка під вартою в Україні.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованими є доводи відповідача про те, що у позивача відсутні умови для надання статусу біженця, передбачені Законом N 3671-VI, а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни та не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

Під час проведених у міграційній службі співбесід, позивач стверджує, що при прибутті у країну походження остання буде взята під варту.

Поряд з цим, матеріали справи не містять підтвердження притягнення позивача в країні походження навіть до адміністративної відповідальності, відтак, загроза життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання з цих приводів відсутня.

При цьому судом враховується, що позивач залишила країну свого походження у віці 19 років, залишаючи країну, не сповідувала іслам, що нею підтверджено у судовому засіданні; жодного разу саме до неї жодним чином ні в Російській Федерації, ні в Туреччині не було ніяких питань у будь-яких органів.

Крім того, на відсутність обгрунтованих побоювань у позивача вказують й ті обставини, що ОСОБА_1 , повернувшись після пологів з Туреччини до України у вересні 2015 року, до органів міграційної служби звернулась лише у лютому 2018 року, тобто, через 2,5 роки.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , - відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 30 вересня 2019 року.