Справа № 826/9535/16
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9535/16 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Безименної Н.В., Бєлової Л.В.,

за участю секретаря: Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 533 о/с від 10.06.2016 про звільнення зі служби ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 513 о/с від 03.06.3016 про переміщення ОСОБА_1 з однієї посади на іншу відповідно до пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу Управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем проведено переведення з однієї посади на іншу та звільнення позивача з займаної посади з порушенням положень Закону України «Про Національну поліцію» та Кодексу законів про працю, в результаті чого протиправно звільнено зі служби, чим порушені його законні права та інтереси, а також завдано моральної шкоди.

У запереченні на позов, відповідач просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі, вважаючи спірні накази такими, що видані з дотриманням вимог Закону України «Про Національну поліцію», на підставі рапорту позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 вищевказаний адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві № 513 о/с від 03.06.3016 про переміщення ОСОБА_1 з однієї посади на іншу відповідно до пункту 2 частини першої ст. 65 статті Закону України «Про Національну поліцію»; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві № 533 о/с від 10.06.2016 про звільнення зі служби ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції у місті Києві з 10.06.2016; стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 328 845, 00 грн; в іншій частині відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначено, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а постановлене рішення відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено про те, що висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, не спростовані доводами апеляційної скарги, а відтак підстави для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.05.2019 відсутні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи позивач з 1991 року проходив службу в органах ГУ МВС України в м. Києві та 06.11.2015 був звільнений наказом ГУ НП у м. Києві № 1027 о/с від 06.11.2015 з посади начальника оперативно-розшукового відділу управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві у зв`язку з переходом до Національної поліції, згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та підпунктом «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (звільнений в запас Збройних Сил України 06.11.2015) (т. 1, а.с. 36, 52).

Згідно з наказу ГУ НП у м. Києві від 07.11.2015 позивача призначено на посаду начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві (т. 1, а.с. 52).

У відповідності до атестаційного листа від 22.01.2016 полковник поліції ОСОБА_1 , начальник відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві, займаній посаді відповідає (т. 1, а.с. 214-215).

Так, у зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції, структурних підрозділах ГУ НП у м. Києві, а також на виконання наказів Національної поліції України № 164 дск від 24.02.2016 «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у місті Києві» та ГУ НП у м. Києві № 6 дск від 17.03.2016 «Про організаційно-штатні зміни в ГУ НП у м. Києві» позивачу 27.03.2016 оголошено попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади із 17.05.2016 згідно з пунктом 1 статті 40 та статтею 49-2 КЗпП України та підпунктом 4 пункту 1 статті 77 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» (т. 2, а.с. 114).

При цьому, як вірно відмічено судом першої інстанції вказане попередження про вивільнення не містить переліку запропонованих позивачу посад для переведення.

Натомість, у матеріалах справи наявні копії рапортів позивача на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві від 17.03.2016 про призначення на посаду начальника оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, від 16.05.2016 про призначення на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів категорії минулих років управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, від 02.06.2016 щодо призначення на одну з обраних ним зазначених посад, а також звернення Позивача від 17.05.2016 про призначення на посаду старшого оперуповноваженого в ОВС управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, які з незрозумілих суду причин залишені Відповідачем без розгляду та відповіді (т. 1, а.с. 19-22).

Разом з тим, на нараді 17.05.2016 позивачу запропоновано посаду начальника відділення поліції (з обслуговуванням мікрорайону «Вітряні гори») Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві, від якої він відмовився з мотивів бажання продовжувати службу на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах в управлінні карного розшуку ГУ НП у м. Києві, що підтверджується доповідною запискою (т. 1, а.с. 216-217).

Зокрема, не погоджуючись з наведеним, позивачем подано рапорт від 27.05.2016 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням (т. 1, а.с. 219).

Незважаючи на зазначене, наказом ГУ НП у м. Києві № 513 о/с від 03.06.2016 відповідно до пункту 2 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», полковника поліції ОСОБА_1 (М-016899) призначено 17.05.2016 начальником відділення поліції (з обслуговуванням мікрорайону «Вітряні гори») Подільського управління поліції, звільнивши його з посади начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції (т. 1, а.с. 15).

Згідно з наказу ГУ НП у м. Києві № 533 о/с від 10.06.2016 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» полковника поліції ОСОБА_1 (М-016899) звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77, на підставі рапорту від 27.05.2016 (т. 1, а.с. 16).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у період з 09.06.2016 по 22.06.2016 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується довідкою № 000737 від 22.06.2016 (т. 1, а.с. 28), а також зафіксовано актом від 13.06.2016 про відмову в ознайомлені з наказом та отримання документів (том 2, а.с. 116).

Вважаючи накази відповідача № 513 о/с від 03.06.3016 та № 533 о/с від 10.06.2016 протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що призначення ОСОБА_1 на відповідну посаду згідно з наказом № 513 о/с від 03.06.2016 здійснено відповідно до п. 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» (для більш ефективної служби, виходячи із інтересів служби), у той час, як питання щодо подальшої служби позивача виникло з інших підстав, а саме у зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції, структурних підрозділах ГУ НП у м. Києві (у зв`язку із скороченням штатів або переведенням організаційних заходів). Скорочення штатів або проведення організаційних заходів передбачає іншу законодавчо визначену процедуру переведення на іншу посаду, яку не було дотримано відповідачем, зокрема порушено положення ст. 42 та частини другої - третьої ст. 49-2 КЗпП, оскільки не було запропоновано позивачу іншої роботи (перелік посад) одночасно з попередженням про можливе наступне вивільнення у зв`язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, з урахуванням критерії переважності його права на залишення на роботі. При цьому, доказів, які б підтверджували дійсні обставини скорочення штату або проведення організаційних заходів структурного підрозділу ГУ НП у м. Києві, в якому обіймав посаду позивач, як власне і самої посади начальника відділу (у складі управління кадрового розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві, відповідач не надав, тоді як саме по собі перетворення одного структурного підрозділу в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Судом враховано, що наказом № 513 о/с від 03.06.2016 позивач був переведений на іншу посаду без його згоди датою, що вже минула - 17.05.2016, і відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини наявності підстав для такого переведення позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (далі також - Закон № 580-VIII), у редакції, яка діяла на момент прийняття спірних наказів.

Відповідно до статті 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється: 1) на вищу посаду - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади, зокрема: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; 3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський, зокрема: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за ініціативою поліцейського.

Згідно з частинами першою-третьою статті 38 Закону № 580-VIII, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

За приписами частини першої статті 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, та вбачачається з матеріалів справи позивача поза його згодою, спірним наказом № 513 о/с від 03.06.2016 призначено на іншу посаду.

У наказі № 513 о/с від 03.06.2016 зазначено, що призначення на відповідну посаду здійснено відповідно до пункту 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби), у той час, як питання щодо подальшої служби позивача виникло зовсім з інших підстав, а саме у зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції, структурних підрозділах ГУ НП у м. Києві (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), що передбачає іншу законодавчо визначену процедуру переведення на іншу посаду.

Також, наказ № 513 о/с від 03.06.2016 був виданий на підставі доповідної записки заступника начальника Головного управління - начальника кримінальної поліції полковника поліції Стрижака В . О . від 17.05.2016 згідно з пунктом 2 частини першої ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації). При цьому, зазначена доповідна записка від 17.05.2016 не містить доказів (обґрунтування), які б свідчили про те, що у зв`язку із здійсненням відповідних організаційно-штатних заходів була скорочена посада, яку займав позивач, відсутність інших рівнозначних посад в управлінні карного розшуку ГУ НП у м. Києві та необхідність перевести позивача на іншу посаду.

Наведені обставини беззаперечно вказують на протиправність спірного наказу № 513 о/с від 03.06.2016.

Так, згідно з ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач має тривалий безперервний стаж служби в органах внутрішніх справ та поліції (майже 25 років), має на утриманні двох дітей та був учасником проведення антитерористичної операції, про що неоднаразову звертав увагу позивач у судових засіданнях суду апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 17-18, 24-25, т. 2 а.с. 113).

За приписами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Тобто, проведення процедури реорганізації (у тому числі, змін в організаційній структурі) зобов`язує роботодавця під розписку попередити працівників про можливе наступне вивільнення особисто не пізніше ніж за два місяці до звільнення, одночасно запропонувавши працівникові іншу роботу (перелік посад) на цьому ж підприємстві з урахуванням переважного права на залишення на роботі.

Зокрема, у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, у разі перетворення одного структурного підрозділу в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Відповідно до статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

При цьому, звільнення за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII вимагає від роботодавця обов`язкового дотримання законодавчо визначеної вищезазначеної процедури.

Звільнення ж за власним бажанням за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII передбачає лише волевиявлення працівника доведене до відома роботодавця письмово за два тижні та відсутність обставин, передбачених частиною першою та другою статті 38 КЗпП України.

Так, дійсно за матеріалами справи позивача 27.03.2016 попереджено під підпис про можливе наступне вивільнення із займаної посади із 17.05.2016 згідно з пунктом 1 статті 40 та статтею 49-2 КЗпП України та підпунктом 4 пункту 1 статті 77 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію», в порушення

положень статті 42 та частин другої-третьої статті 49-2 КЗпП України не запропоновано позивачу іншої роботи (перелік посад) одночасно з попередженням про можливе наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, з урахуванням критеріїв переважності його права на залишення на роботі.

Однак, в ході апеляційного розгляду відповідачем не підтверджено наявність обставин скорочення штату або проведення організаційних заходів структурного підрозділу ГУ НП у м. Києві, в якому обіймав посаду позивач, як власне і самої посади начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києва; наявності/відсутності вільних посад, про які зазначав позивач у своїх рапортах та зверненнях, а також підстави залишення їх без уваги та відповіді.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції виникало питання про місце знаходження рапортів і звернень ОСОБА_1 , які надходили до ГУНП у м. Києві в період з 07.11.2015 по 10.06.2016, внаслідок чого відповідачем повідомлено, що в ГУ НП у м. Києві знаходяться оригінали з засвілченим підписом ОСОБА_1 такі звернення: 07.11.2015 заява щодо прийняття на службу до поліції (знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 ), 17.03.2019 попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції (знаходиться в особовій справі ОСОБА_1 ); 17.05.2016 звернення вх. П - 6661 (вхідний відділу кадрового забезпечення П - 637) відповідь надано за вихідним (№ П-637/125/26/01-2016 (матеріали розгляду звернення, а також звернення підшите в номенклатура справах звернень УКЗ ГУНП у м. Києві, справа 10, том 17), 27.05.2016 рапорт щодо звільнення зі служби в поліції за власним бажанням (знаходяться в особовій справі ОСОБА_1 ); 02.06.2016 рапорт вх. П - 7428 (вхідний відділу кадрового забезпечення П - 697) відповідь надано за вихідним № П- 697/125/26/01-2016 (матеріали розгляду рапарту, а також рапорт підшито в номенклатуру справи звернень УКЗ ГУНП у м. Києві, справа 10, том 18. Рапорти позивача від 17.03.2016, від 21.04.2016, від 16.05.2016 ГУ НП у м. Києві не отримувало, інформації щодо місцезнаходження зазначених рапортів ГУ НП у м. Києві невідомо.

Зміст наявних рапортів (звернень) підтверджують відсутність бажання позивача звільнятись з ГУ НП у м. Києві, як на час прийняття наказу про звільнення, так і в подальшому. Позивач повідомляв про своє бажання бути призначеним на посаду начальника оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів категорії минулих років управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, на посаду старшого оперуповноваженого в ОВС управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві. В свою чергу, позивач наполягає на тому, що подання рапорту про звільнення було зумовлено незгодою з його переведенням на іншу посаду (начальника відділення з обслуговування мікрорайону «Вітряні Гори» Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві), оскільки розмір окладу (3 100,00 грн) на посаді, на яку його переміщено згідно з оскаржуваним наказом є меншим від розміру окладу (3 200,00 грн) посади, яку позивач займав протягом останнії п`яти років. Також, згідно з поясненнями позивача юрисдикція органу (Подільське управління поліції ГУ НП у м. Києві), куди його переміщено поширюється лише на територію цього району, в той час як юрисдикція ГУ НП у м. Києві поширюється на територію м. Києва, у зв`язку з чим вважає, що його переміщено не на рівнозначну посаду, а на нижчу.

В свою чергу, відповідачем не підтверджено обставин наявності підстав для фактичного переведення позивача спірним наказом № 513 о/с від 03.06.2016 на іншу посаду без його згоди; з інших підстав ніж виникло питання щодо подальшого проходження позивачем служби в поліції; датою, що вже минула, а саме 17.05.2016, у тому числі, враховуючи, що на день прийняття вказаного наказу, позивачем було подано рапорт на звільнення зі служби за власним бажанням від 27.05.2016; підстав ігнорування при прийняті вказаного спірного наказу рапорту про звільнення, враховуючи відмову позивача від запропонованої посади, на яку його було переведено без згоди.

Також, варто зазначити про те, що рапорт про звільнення від 27.05.2016 фактично був відкликаний шляхом подання рапорту від 02.06.2016 на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві про його призначення на одну із посад у складі Управління карного розшуку. Згідно з поясненнями позивача відкликання рапорту від 27.05.2016 було заявлено також в усній формі під час телефонної розмови із начальником Управління кадрового забезпечення щодо його прохання переписати рапорт від 27.05.2016 про його звільнення, замінивши дату подання такого рапорту.

Таким чином, з огляду на наведене, враховуючи виявлене бажання позивача працювати в органах ГУ НП у м. Києві на момент видачі наказу про звільнення, фактичне відкликання рапорту від 27.05.2016, перебування позивача на стаціонарному лікуванні, що підтверджується довідкою № 000737 від 22.06.2016 та актом від 13.06.2016 про відмову в ознайомлені з наказом та отримання документів на момент прийняття наказу про звільнення зі служби (09.06.2016 - 22.06.2016), допущення відповідачем численних порушень вимог трудового законодавства при прийнятті спірних наказів № 513 о/с від 03.06.2016 та № 533 о/с від 10.06.2016, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на відповідній посаді, з якої його було звільнено з 10.06.2016.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Пунктом 5 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 Порядку).

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою про доходи позивача від 23.09.2016 (том 1 а.с. 41) його середньомісячна заробітна плата становить 9 534,00 грн, а середньоденна заробітна плата - 312,59 грн.

Враховуючи, що кількість місяців та днів вимушеного прогулу позивача за період з 10.06.2016 по 02.05.2019 складає 34 місяці та 15 робочих днів, судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2016 по день ухвалення судового рішення, сума якого становить 328 845,00 грн.

Таким чином, враховуючи, що апелянтом не надано суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, які б спростовували, наведених висновків в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова