Справа № 560/960/19
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/960/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

24 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника відповідача: Недосип Юлії Олександрівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року (ухвалене в м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2019 року позивач звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

18 липня 2019 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

23 вересня 2019 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач 24.09.2015 року досягла віку 57 років.

В 2016 році ОСОБА_1 звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Нетішині з заявою про призначення пенсії за віком, яка була їй призначена та виплачувалась по 30.06.2018 року відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV.

З 01 липня 2018 року пенсійні виплати позивачу були припинені.

24.09.2018 року представник позивача звернулась до відповідача із заявою, в якій просила повідомити причини припинення нарахування та виплати пенсії.

Листом від 11.10.2018 року №2295/П-8 відповідач повідомив про те, що на підставі інформації наданої управлінням Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про оформленням позивачем документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання до Великобританії, з 01.07.2018 року нарахування та виплата пенсії позивачу припинена. Такі дії відповідач обґрунтовує тим, що відсутня угода про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Урядом України та Урядом Великобританії .

Вважаючи вказану відмову протиправною позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналізуючи доводи апелянта щодо відсутності в діях відповідача порушень під час зупинення виплати пенсії позивачу, колегія суддів вказує на наступне.

Судом встановлено, що 06.06.2018 року на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшла інформація з управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про оформлення документів ОСОБА_1 для виїзду за кордон на постійне місце проживання, та зазначено, що дозвіл надано 29.05.2018 року.

У зв`язку з чим відповідач припинив нарахування та виплату позивачу пенсії, про що її було повідомлено листом від 11.10.2018 року №2295/П-8.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно доказів які містяться в матеріалах справи, а саме відомостей зазначених у паспорті ОСОБА_1 , остання прописана в АДРЕСА_1 . Жодного доказу на підтвердження проживання позивача на території Великобританії відповідачем до матеріалів справи не надано.

Крім того, колегія суддів зауважує, що лист управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області стосувався лише того, що ОСОБА_1 отримала дозвіл на проживання за кордоном, а не фактичне проживання там позивача.

Тобто, підмінивши поняття "проживання пенсіонера за кордоном" з поняттям "отримання дозволу на проживання", відповідач всупереч положень передбачених п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, положення якого в цій частині визнані неконституційними, припинив з 01.07.2018 року нарахування і виплату пенсії за відсутності будь яких доказів проживання ОСОБА_1 за кордоном.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Враховуючи, що відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який би підтверджував правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України під час зупинення ОСОБА_1 виплати пенсії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком.

Крім того, згідно із частиною 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до частини 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Частиною 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, враховуючи те, що нарахування та виплата пенсії позивача припинена відповідачем безпідставно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області поновити виплату пенсії з 01 липня 2018 року.

Колегія суддів також вважає безпідставними твердження апелянта, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч.2 ст.46 Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи, що Пенсійним органом протиправно було зупинено виплату пенсії ОСОБА_1 , тому звернення до суду для її поновлення здійснюється у відповідності до вищевказаного закону без обмеження такого строку.

Крім того, частиною 1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ні лист відповідача від 11.10.2018 року №2295/П-8, ні наданий відповідачем відзив на позовну заяву не містять посилання на рішення територіального органу Пенсійного фонду - суб`єкта владних повноважень, яке прийняте в межах чинного законодавства про припинення виплати пенсії позивачу, що є порушенням частини 1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наведені апелянтом аргументів, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 вересня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.