Справа № 260/417/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7976/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року (ухвалене головуючим - суддею Рейті С.І. о 14 год. 37 хв. у м. Ужгороді) у справі № 813/851/16 за адміністративним позовом 260/417/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:

визнати протиправним дії Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо неврахування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час проведення 05.10.2018 перерахунку раніше призначеної пенсії без урахування стажу роботи згідно поданої до УПФ в Тячівському районі трудової книжки від 30.01.1974 за період з 05.08.1979 по 20.12.1989 включно;

зобов`язати Тячівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час проведення 05.10.2018 перерахунку раніше призначеної пенсії без урахування стажу роботи згідно поданої до УПФ в Тячівському районі трудової книжки від 30.01.1974 за період з 05.08.1979 по 20.12.1989 включно та виплатити різницю перерахованої пенсії з дня прийняття рішення про відмову в перерахунку пенсії, а саме з 05.10.2018 по дату набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що у вересні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок раніше призначеної пенсії та обчислення її розміру з урахуванням спірного стажу роботи в колгоспі ім. Фрунзе. 05.10 2018 відповідачем повідомлено про прийняте рішення, яким відмовлено в перерахунку пенсії по стажу згідно ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з не підтвердженням стажу роботи в колгоспі ім. Фрунзе за період з 05.08.1979 по 20.12.1989 з посиланням на архівну довідку № 312/01-23 від 30.12.2015 та надано вкладку до протоколу № 241 від 05.10.2018. Вказане рішення позивач вважає незаконним, оскільки таке не відповідає вимогам Закону України «Про пенсійне забезпечення» та порушує право на належний соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що що належним та допустимим доказом (а саме трудовою книжкою) підтверджується, що ОСОБА_2 має право на включення періоду роботи в колгоспі ім. Фрунзе на посаді водія з 05.08.1979 по 20.12.1989 до страхового стажу, оскільки записи про прийняття та звільнення позивача з роботи є послідовними, вчинені за підписом відповідальних посадових осіб та скріплені печаткою колгоспу ім. Фрунзе, а тому не викликають сумніву у їх достовірності, крім того, достовірність цих записів відповідачем не заперечується.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що спірний період не зараховано до стажу роботи з тих підстав, що у відповідь на запит управління про надання довідки про стаж роботи та заробітну плату гр. ОСОБА_2 , як такого, що працював у колгоспі ім. Фрунзе за період з 05.08.1979 по 20.12.1989 з одночасним зазначенням по якому договору працював та чи перебував членом колгоспу зазначений громадянин, встановлений мінімум та кількість відпрацьованих людиноднів, наявність протоколів про прийом та звільнення з колгоспу, а також довідки щодо реорганізації колгоспу, Комунальною установою «Трудовий архів Магдалинівського району» Магдалинівської районної ради видано архівну довідку № 312/01-23 від 30.12.2015, згідно якої у відомостях про нарахування заробітної плати колгоспникам колгоспу ім. Фрунзе Фіцай М.І. не значиться, інформація про прийом та звільнення з членів колгоспу ім. Фрунзе та про надання інформації стосовно договорів про прийняття на роботу в трудовому архіві відсутня.

В судовому засіданні представник апелянта надав пояснення та просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що згідно протоколу від 17.12.2015 № 3096, УПФ України в Тячівському районі (правонаступником якого є Тячівське ОУПФ, відповідач за даним адміністративним позовом) з 04.12.2015 призначено пенсію за віком ОСОБА_2 (загальний стаж станом на 31.10.2015 становить 30 років 5 місяців 4 дні). 29.12.2015 позивачу здійснено перерахунок пенсії та згідно розпорядження від 29.12.2015 № 173362, ОСОБА_2 допризначено пенсію та загальний стаж становить 30 років 6 місяців 4 дні. 19.12.2017 позивачеві здійснено перерахунок пенсії у зв`язку із зміною стажу та загальний стаж становить 32 роки 6 місяців 4 дні.

02.10.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Тячівського ОУПФ із заявою про перерахунок раніше призначеної йому пенсії у зв`язку із зміною надбавки.

05.10.2018 комісією Тячівського ОУФП по розгляду суперечливих питань для прийняття рішень про призначення (перерахунку) пенсій відмовлено в перерахунку пенсії гр. ОСОБА_2 по стажу згідно ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з не підтвердженням стажу роботи в колгоспі ім. Фрунзе за період з 05.08.1979 по 20.12.1989 (архівна довідка № 312/01-23 від 30.12.2015) (Протокол № 241).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 24 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальним органом Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 01.01.2004, а за період до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим законом.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до трудового стажу зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховувалась також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

За пунктом 1 цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У разі, коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу, за бажанням особи, може здійснюватися органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків (п. 2 цього Порядку).

Відповідно до пункту 3 Порядку, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відтак згідно наведеного вище слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Так з відповіді Тячівського ОУПФ від 05.10.2018 № 241 вбачається, що до стажу позивача відповідачем не зараховано період роботи в колгоспі ім. Фрунзе за період з 05.08.1979 по 20.12.1989, у зв`язку з не підтвердженням стажу роботи (архівна довідка від 30.12.2015 року № 312/01-23, видана Комунальною установою «Трудовий архів Магдалинівського району» Магдалинівської районної ради про відсутність інформації стосовно ОСОБА_2 про нарахування заробітної плати колгоспникам колгоспу ім. Фрунзе за 01.11.1979 по 20.12.1989).

Разом з цим з копії трудової книжки встановлено, що позивач дійсно, у період з 05.08.1979 року по 20.12.1989 року працював в колгоспі ім. Фрунзе шофером на автомашині МАЗ-500А, про що зроблено відповідні записи.

Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Згідно пункту 1.1 цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (пп. 2.2 Інструкції).

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4. Інструкції).

Аналогічні вимоги містила Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162.

Із дослідженої вказаної вище трудової книжки ОСОБА_2 встановлено, що усі записи у ній виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом українською мовою, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця (а.с. 11 - 12).

Відтак записи про прийняття та звільнення позивача з роботи в колгоспі ім. Фрунзе не викликають сумніву у їх достовірності, що в свою чергу вказує на наявність підстав для включення ОСОБА_2 періоду роботи в колгоспі ім. Фрунзе на посаді водія з 05.08.1979 по 20.12.1989 до страхового стажу.

Керуючись наведеним вище апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження його трудового стажу, а тому є обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову Тячівського ОУПФ щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_2 період роботи в колгоспі ім. Фрунзе з 05.08.1979 по 20.12.1989.

Крім цього суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

З огляду на зазначене суд також погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Тячівського ОУПФ зарахувати позивачу до трудового стажу вказані періоди роботи та провести перерахунок пенсії з врахуванням спірного періоду часу, починаючи з 05.10.2018 є належним та цілком відповідає завданням адміністративного судочинства, які передбачені в ст. 2 КАС України та способу захисту прав особи від протиправної бездіяльності встановленому . 4 ч. 1 ст. 5 КАС України.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 813/851/16 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 01 жовтня 2019 року