Справа № 815/2420/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2420/18
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 11.07.2018р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси про визнання протиправним рішення та зобов`язання вичинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління ПФУ в м. Одесі, в якому просив суд:

- визнати неправомірним рішення відповідача №482/7-и від 15.11.2017 року про відмову йому у призначенні пенсії;

- зобов`язати Центральне ОУ ПФУ м. Одеси провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пенсійним органом було протиправно та без законних підстав припинено виплату пенсії, у зв`язку з виїздом позивача до Ізраїлю на постійне місце проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Одесі щодо відмові у поновлення виплати пенсії, викладене листом №482/7-и від 15.11.2017 року. Зобов`язано Центральне об`єднане управління ПФУ м. Одесі поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 01.05.2017 року. В задоволенні іншої частини адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 10.09.2018р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 року, зазначивши початкову дату поновлення пенсії 07.10.2009 року.

Представник відповідача - Центрального ОУ ПФУ м. Одеси також не погодився з вказаним вище рішенням суду 1-ї інстанції а 03.08.2018р. теж подав апеляційну скаргу, яка, в свою чергу, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2018р. була повернута апелянту у зв`язку із несплатою судового збору.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є громадянином України, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 21.12.2000р., ІПН НОМЕР_2 .

01.01.1999 року, т.б. по досягненню пенсійного віку та наявністю необхідного страхового стажу, ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком, яка виплачувалась йому до виїзду його за кордон.

06.02.2001 року ОСОБА_1 виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

01.11.2017 року представник позивача, діючий на підставі нотаріальної довіреності, подав до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі особисту нотаріально посвідчену та апостильовану заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії.

Вказана вище заява була прийнята пенсійним органом разом із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду, що підтверджується штампом УПФУ від 01.11.2017 року на супровідному листі.

Однак, 06.12.2017 року представником позивача було отримано лист №482/7-и від 15.11.2017 року яким повідомлено, що: ОСОБА_1 на обліку в Управлінні ПФУ не перебуває та пенсію не отримує; міжнародні договори між Україною та Ізраїлем не укладені; угоди між Україною та державою Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль - не укладено; рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Не погоджуючись з такими діями та відмовою пенсійного органу поновленні пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

А як вбачається зі ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, дійсно міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Так, як вбачається з вказаного рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера та з зазначеної дати виникли підстави для поновлення конституційного права осіб (громадян України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон) на виплату пенсії, виплата яких була зупинена на підставі положень які, в свою чергу, були визнані неконституційними.

Також, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

До того ж, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст.46 Конституції України.

Аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 19.05.2015р. по справі №21-168а15, від 06.10.2015р. по справі №608/1189/14-а.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини також зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Абзацом 14 статті 1 Закону України №2235-III «Про громадянство України» (в редакції Закону № 2663-IV) встановлено, що заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.

Відповідно до приписів ч.2 ст.2 Закону України №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.

Таким чином, з положень Конвенції та судової практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.

Отже, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачу було неправомірно відмовлено у поновленні пенсії, оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після набрання чинності рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Одночасно, судова колегія, як і окружний суд, вважає позицію представника відповідача про те, що заяву про поновлення виплати пенсії, всупереч п.1.5 Порядку №22-1, не було подано заявником особисто необґрунтованою та помилковою, оскільки, згідно з наведеним пунктом цього Порядку, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана через законного представника, як це, в даному випадку і було зроблено позивачем через свого представника ОСОБА_2 , який, в свою чергу, має відповідну довіреність на вчинення дій від імені позивача.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити й про те, що Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 було затверджено відповідний «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Тобто, у випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; 2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців 2 і 3 пп.3 п.2.1 цього розділу; 3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

Таким чином, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання ж позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов`язку щодо їх подачі.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014р. №13-1), встановлено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Отже, за таких обставин, пенсіонер фактично наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, судова колегія звертає увагу нате, що представником позивача було подано в оригіналі усі необхідні документи, на підставі яких відповідач мав змогу відновити пенсійні виплати, проте відповідачем цього зроблено не було.

Натомість, відповідач фактично намагався застосувати аналогію закону (з випадком, якщо заява подається особою за новим місцем проживання) та посилався на п.1.5 Порядку, згідно якого заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації). На підставі вказаного відповідач дійшов до висновку, що обов`язковою умовою для здійснення запиту пенсійної справи від іншого територіального органу пенсійного фонду є особисто подана заява пенсіонера.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що відповідач, в даному випадку, мав усі необхідні документи, на підставі яких, позивачу має бути поновлена пенсія, але безпідставно цього не зробив.

Що ж стосується тверджень представника позивача стосовно поновлення виплати пенсії за вислугу років починаючи з 07.10.2009 року, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2017 року представник позивача, діючий на підставі нотаріальної довіреності, подав до Центрального об`єднаного управління ПФУ в м.Одесі особисту нотаріально посвідчену та апостильовану заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії.

Так, дійсно права позивача підлягають захисту, але виключно саме з дати йо звернення або його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 01.11.2017 року, а отже, позовні вимоги щодо виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 31.10.2017 року задоволенню не підлягають, оскільки позивач безпосередньо оскаржує саме відмову Управління ПФУ у поновленні виплати пенсії і при цьому, фактично не оскаржує рішення про припинення виплати пенсії у зв`язку із його виїздом у 2000 році на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

Що ж до інших п/вимог позивача щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, посилаючись на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Закон України «Про індексацію грошових коштів населення» то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає з цього приводу додатково зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Так, як видно з матеріалів справи, виплата пенсії ОСОБА_1 фактично була припинена у зв`язку з його виїздом за кордон, а тому відповідно, не здійснювалось і нарахування пенсії, а отже, не було і не могло бути затримок виплати ненарахованих доходів.

Таким чином, за вказаних обставин, відсутні і підстави для проведення компенсації втрати частини доходів.

Разом з тим, механізм проведення індексації визначений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

У відповідності до ч.2 ст.62 цього Закону, пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч.2 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Отже, з аналізу зазначених норм, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити індексацію пенсії є передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення та перерахунок пенсії ОСОБА_1 т.б, відсутні докази того, що при проведенні такого перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно, як того вимагають норми чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.09.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло