Справа № 1.380.2019.002804
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №1.380.2019.002804

26 вересня 2019 року зал судових засідань №8

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Лунь З.І.,

секретар судового засідання Ходань Н.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Рабіновича М.П. ,

представника відповідача Новаковського В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до суду з позовом до Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації (місцезнаходження: 82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул. 22 січня, 41), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, що полягають у звільненні позивача з посади головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 03.05.2019 №29 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити на роботі позивача на посаді головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації;

-стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 52000,00грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що працювала у відділі освіти Дрогобицької райдержадміністрації на посаді головного спеціаліста з 2011року. Відповідно до оскарженого наказу від 03.05.2019 №29 позивача звільнено з посади головного спеціаліста Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації. Позивач вважвє цей наказ незаконним, оскільки їй не були запропоновані всі рівнозначні вакантні посади для подальшого працевлаштування, які вивільнялися протягом двох місяців з дня її попередження про наступне вивільнення, а також під час винесення оскарженого наказу вона перебувала на лікарняному. Позивач вважає, що незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, адже вона втратила нормальні життєві зв`язки та звичайний дохід, що змушує її прикладати додаткових зусиль для організації життя.

На заперечення позовних вимог від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача послався на те, що 31.01.2019 Дрогобицькою районною державною адміністрацією було прийнято Розпорядження №41 «Про затвердження граничної чисельності працівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації» (надалі - Розпорядження №41), п. 1 якого було вирішено затвердити граничну чисельність працівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком. Так, у відповідності з Додатком до Розпорядження №41, гранична чисельність відділу освіти Дрогобицької райдержадміністрації була затверджена у кількості 3-х одиниць. Водночас, п. 2 Розпорядження № 41 було вирішено вивести із штатного розпису вказаного відділу освіту посаду головного спеціаліста у кількості 1 штатної одиниці. В подальшому, на виконання Розпорядження №41, Дрогобицькою районною державною адміністрацією було прийнято Розпорядження №90 від 06.03.2019 «Про введення в дію змін №1 до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на 2019 рік», яким вирішено ввести в дію зміни №1 до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації з 06.05.2019, і 07.03.2019 Відділом освіти Дрогобицької РДА на виконання зазначених Розпоряджень №41 та №90 прийнято наказ №109 від 07.03.2019 «Про скорочення штату головних спеціалістів відділу освіти», яким вирішено ввести в дію зміни до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької РДА, вивівши одну штатну одиницю головного спеціаліста з 06.05.2019. Відповідач також зазначає, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України 07.03.2019 начальником відділу освіти було видано позивачу персональне попередження про скорочення штату працівників на майбутнє, яким, повідомлено, що станом на 07.03.2019 вакантна посада за відповідною позивачу професією чи її спеціальністю у відділі освіти відсутня, та у зв`язку з цим попереджалося про майбутнє її звільнення 07.05.2019 з посади згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Зокрема, 05.04.2019 подання щодо розірвання трудового договору з ОСОБА_1 було надане голові первинної профспілкової організації відділу освіти. Вважає, що оскаржений наказ видано на підставі, в межах повноважень, у спосіб, які встановлені чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, які мали значення для прийняття такого рішення.

На виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України, позивач подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначила, що відповідачем не надано протоколу, у якому зафіксовано факт проведення профспілковою організацію засідання, на яке б виносилося питання вивільнення позивача. Вваажає, дії відповідача щодо винесення наказу про звільнення позивача з займаної посади є неправомірними, а саме звільнення проведене з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

На виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач подав заперечення на відповідь на відзив. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Проте, роботодавцю не було відомо під час звільнення про перебування ОСОБА_1 на лікарняному, так як вона не повідомила свого безпосереднього керівника. Однак, позивач активно проводила уроки в Солонській СЗШ І-ІІ ст. під час своєї «хвороби», де займається викладацькою роботою. 02 та 08 травня 2019 р. нею проведено у школі 11 уроків, що підтверджується актом від 27.06.2019 та копіями відповідних сторінок класних журналів. За проведені уроки їй нарахована заробітна плата згідно з табелем виходу на роботу. На думку відповідача, не можна бути хворим за одним місцем праці, а за іншим здоровим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд встановив таке.

Позивач, ОСОБА_1 працювала у відділі освіти Дрогобицької райдержадміністрації на посаді головного спеціаліста.

31.01.2019 Дрогобицькою районною державною адміністрацією було прийнято Розпорядження №41 «Про затвердження граничної чисельності працівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації» (надалі - Розпорядження №41), п. 1 якого було вирішено затвердити граничну чисельність працівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком. Так, у відповідності з Додатком до Розпорядження №41. гранична чисельність відділу освіти Дрогобицької райдержадміністрації була затверджена у кількості 3-х одиниць.

Пунктом 2 Розпорядження №41 було вирішено вивести із штатного розпису вказаного відділу освіту посаду головного спеціаліста у кількості 1 штатної одиниці.

На виконання Розпорядження №41, Дрогобицькою районною державною адміністрацією було прийнято Розпорядження №90 від 06.03.2019 «Про введення в дію змін №1 до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на 2019 рік», яким вирішено ввести в дію зміни №1 до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації з 06.05.2019.

07.03.2019 Відділом освіти Дрогобицької РДА на виконання зазначених Розпоряджень №41 та №90 прийнято наказ №109 від 07.03.2019 «Про скорочення штату головних спеціалістів відділу освіти», яким вирішено ввести в дію зміни до штатного розпису відділу освіти Дрогобицької РДА, вивівши одну штатну одиницю головного спеціаліста з 06.05.2019 та доручено методисту ОСОБА_7 провести звільнення головного спеціаліста відділу освіти відповідно до вимог чинного законодавства з дотриманням пільг і компенсацій.

07.03.2019 начальником відділу освіти було видано позивачу персональне попередження про скорочення штату працівників на майбутнє, яким, серед іншого, повідомлялося, що станом на 07.03.2019 вакантна посада за відповідною позивачу професією чи спеціальністю у відділі освіти відсутня, та у зв`язку з цим попереджалося про її майбутнє звільнення 07.05.2019 з посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства.

03.05.2019 відповідачем було винесено наказ №29 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким вирішено звільнити позивача з посади головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької райдержадміністрації 07.05.2019 у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування.

Позивач, не погоджуючись із своїм звільненням, вважаючи його неправомірним, здійсненим в порушення вимог Закону України «Про державну службу» і Кодексу законів про працю України, звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, що склалися, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначається Законом України «Про державну службу» за №889-VІІІ від 10.12.2015 (далі - Закон №889-VІІІ).

Частинами 1-2 статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Відповідно до ст.43 Закону України «Про державну службу», підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пункт 4 ст.83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з п.1 ч.1 статті 87 цього ж Закону, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» регулюється нормами Кодексу законів про працю України.

Згідно з положенням п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України видно, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 805/708/16-а, від 14.02.2019 № 804/16489/15.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 в справі № 816/1232/17.

Як вже зазначено судом, 07.03.2019 начальником відділу освіти було видано позивачу персональне попередження про скорочення штату працівників та попереджено, що станом на 07.03.2019 вакантна посада за відповідною позивачу професією чи спеціальністю у відділі освіти відсутня.

Проте,позивачу не були повідомлені та запропоновані всі вакантні у відповідача посади, які були наявні протягом 2-х місячного строк з моменту винесення персонального попередження та які існували на день звільнення позивача.

Також у судовому засіданні було з`ясовано, що протягом місяця квітня-травня 2019року у Дрогобицьку районну державну адміністрацію прийнято п`ять нових працівників, що не заперечується сторонами.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача, що відділ освіти не володів інформацією щодо вакантних посад у інших структурних підрозділах Дрогобицької райдержадімінстрації, а інфрмація про вакантні посади є на сайті Дрогобицької РДА, виходячи з такого.

Відповідно до Положення про відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Дрогобицької РДА від 29.01.2018 №49, відділ освіти Дрогобицької районної державної адміністрації є структурним підрозділом Дрогобицької районної державної адміністрації; ініціатором виведення із штатного розпису відділу освіту посади головного спеціаліста у кількості 1 штатної одиниці є Дрогобицька районна державна адміністрація. Таким чином, відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу вакантну посаду саме у Дрогобицькій районній державній адміністрації. Крім того, обгрунтування заперечень тим, що інформація про наявні вакансії є на сайті адміністрації є неприпустимим, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення трудових прав працівника у випадку загрози його вивільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Водночас, суд зазначає, що відповідач не заперечував щодо наявності станом на дату попередження про звільнення та дату звільнення позивача вакантних посад, які б могли бути йому запропоновані, та не надав пояснень, чому позивачу не було запропонованому повного переліку вакантних посад.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач не виконав вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП та не запропонував позивачу всі наявні вакантні посади у Дрогобицькій районній адміністрації, установі, структурним підрозділом якої є відповідач, на які позивач міг претендувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Крім того, положеннями ч.1 ст.42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами ч.2 цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (ч. 3 ст. 42 КЗпП).

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч.2 ст.42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17.

Водночас, рішення про звільнення із займаної посади позивача обгрунтовувалося відповідачем з підстав наявності більш високої кваліфікації та продуктивності праці. Однак, довідки довільної форми, складеної до моменту звільнення позивача з посади, з інформацією про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі, яка була взята до уваги при звільненні позивача, суду надано не було. Суд також вставновив, що під час звільнення позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності / лікарняним листом Серія АДХ №982891 від 02,05.2019, згідно з яким з 02.05.2019 року по 11.06.2019 року позивач хворіла.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Щодо покликання відповідача не те, що 05.04.2019 подання щодо розірвання трудового договору з ОСОБА_1 було надане відповідачем голові первинної профспілкової організації відділу освіти, то суд звертає увагу на те, що відповіді на таке подання відповідачем не було отримано. Відтак рішення про звільнення позивача з посади було прийнято без без згоди профспілкової організації, всупереч ст.43-1 КЗпП України. Суд також зауважує, що норма цієї статті не ставить у залежність надання первинною профспілковою організацією згоди на звільнення, від сплати членом цієї організації профспілкових внесків.

Щодо посилання відповідача на те, що головний спеціаліст відділу освіти ОСОБА_9 під час виконання свої професійних обов`язків допускала порушення трудової дисципліни, то суд зазначає таке.

Вказані твердження є безпідставними та не підтверджені жодними доказами, оскільки дисциплінарна справа від 09.07.2017 стосовно позивача була закрита на підставі розпорядження Дрогобицької районної державної адміністрації №23-К-1 від 13.02.2017, а що стосується зазначених інших порушень, відповідач не довів їх наявність відповідними доказами.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позивача було звільнено неправомірно, тому її слід поновити на роботі на посаді головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації з 07.05.2019 на попередній посаді.

При цьому, суд визнає протиправним та скасовує наказ Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації від 03.05.2019 №29 «Про звільнення ОСОБА_1 », як рішення суб`єкта владних повноважень, яке порушує гарантоване право позивача на працю.

Негайно, серед іншого, виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 ч. 1 с. 371 КАС України).

З урахуванням наведеного, в частині поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді (роботі), рішення суду підлягає до негайно виконання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з довідкою про доходи №235 від 24.05.2019 за березень місяць 2019 року ОСОБА_1 отримала заробітню плату у розмірі 7846,00 грн., за квітень 2019 року у розмірі 6426, 88грн.

А тому, згідно з формулою обчислення середньої заробітної плати, виплата за час вимушеного прогулу буде становити 36566,04 грн., а саме: середньоденний заробіток становить 362,04 грн. (12309,20 грн. : 34робочих днів = 362, 04грн.); середньомісячний заробіток становить 7240,80грн. (12309,20грн. : 34 робочих днів = 362,04грн.х20). Виплата за час вимушеного прогулу вираховується з формули множення середньоденного заробітку за два останні місяці на кількість робочих днів з дня звільнення по день ухвалення рішення судом (362, 04грн.х101робочй день = 36566,04грн.)

Таким чином, загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2019 по 26.09.2019 становить 36566,04грн.

Відповідно до п. 2 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах стягнення за один місяць у розмірі 7240,60грн. підлягає до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 52000,00грн., то суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 52000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, або інших негативних явищ, заподіяних йому саме незаконними діями з боку відповідача, позивачем жодним доказом не доведений, а тому, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач на підставі п.1 ч.1 ст 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, так як остання стосується поновлення на роботі позивача та стягнення заробітної плати як середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відтак, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідні клопотання не подано, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації, що полягають у звільненні ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації.

Визнати протиправним та скасувати наказ Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації від 03.05.2019 №29 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації з 07.05.2019.

Стягнути з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації (місцезнаходження: вул. 22 Січня, 41 м. Дрогобич, Львівська область, 82100 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.05.2019 по 26.09.2019 в сумі 36566 (тридцять шість тисяч п`ятсот шістдесят шість)грн.04коп.

Відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 52000,00грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу освіти Дрогобицької районної державної адміністрації та в частині стягнення суми заробітку за один місяць у розмірі 7240 (сім тисяч двісті сорок)грн.60коп. (з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів) допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п 15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.09.2019.

Суддя Лунь З.І.