Справа № 360/3323/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року справа №360/3323/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Блохіна А.А., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року (повне судове рішення складено 14 серпня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/3323/19 (суддя в І інстанції Захарова О.В.) за позовом Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа» до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

УСТАНОВИВ:

В липні 2019 року Комунальне підприємство «Лисичанськтепломережа» (далі КП «Лисичанськтепломережа») звернулось до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Луганській області (далі Управління ДВС) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Господарського суду Луганської області від 14.10.2013 у справі № 913/2300/13 стягнуто з КП «Лисичанськтепломережа» на користь ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» борг за використану активну електричну енергію у сумі 2 637 405,12 грн., за перевищення договірних величин споживання електроенергії у сумі 71 174,54 грн., борг за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії у сумі 172 276,60 грн., пеню у сумі 114 167,87 грн., 3% річних у сумі 40 680,22 грн., витрати на сплату судового збору у сумі 62 997,44 грн. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС 11.12.2013 відкрито виконавче провадження № 41206490 з примусового виконання наказу Господарського суду Луганської області № 913/3200/13 від 01.11.2013 про стягнення з КП «Лисичанськтепломережа» на користь ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» сум боргу та це виконавче провадження постановою від 06.01.2016 приєднане до зведеного виконавчого провадження № 51799998. 05.07.2019 головним державним виконавцем на підставі заяви ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» від 03.07.2019 № 01-19/2/158, винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу. 05.07.2019 головним державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 41206490 у розмірі 309 870,17 грн. Також постановою від 08.07.2019 відкрито виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 59485230 у розмірі 309 870,17 грн. та про приєднання виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору у розмірі 309 870,17 грн. до зведеного виконавчого провадження № 51799998.

На думку позивача, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, виконавчий збір повинен обраховуватися від розміру фактично стягнутих сум. Позивач зазначав, що головним державним виконавцем не було стягнуто з КП «Лисичанськтепломережа» на користь ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» присуджених сум за наказом від 01.11.2013 № 913/2300/13. У цьому випадку підставою для завершення виконавчого провадження № 41206490 стало не фактичне стягнення головним державним виконавцем присуджених за наказом сум, а заява стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу. На думку позивача, оскільки фактичного стягнення державним виконавцем з боржника на користь стягувача присуджених за наказом сум не відбулось, підстави для винесення постанови про стягнення з КП «Лисичанськтепломережа» виконавчого збору відсутні. Крім того, позивач зазначив, що КП «Лисичанськтепломережа» самостійно сплатило суму заборгованості, окрім перевищення договірних величин споживання електроенергії у сумі 71 174,54 грн., а саме: було самостійно сплачено підприємством борг за використану активну електричну енергію у сумі 2 637 405,12 грн., борг за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії у сумі 172 276,60 грн., пеню у сумі 114 167,87 грн., 3% річних у сумі 40 680,22 грн., витрати на сплату судового збору у сумі 62 997,44 грн.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 05.07.2019 ВП № 41206490 про стягнення з КП «Лисичанськтепломережа» виконавчого збору у розмірі 309 870,17 грн. (далі Спірна постанова).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи відповідача про те, що виконавчий збір за своїм призначенням не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконання виконавчого документу, що здійснюється органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платлю) за таку процедуру який підлягає перерахуванню до Державного бюджету України та в жодному випадку не є винагородою державного виконавця. При цьому, стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, а саме винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Навіть за відсутності стягнень за виконавчим документом та заходів примусового виконання у державного виконавця відсутні повноваження не виносити постанову про стягнення виконавчого збору після завершення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч.1 ст.37 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № № 1404-VIII).

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 11.12.2013 відділом примусового виконання рішень Управління ДВС відкрито виконавче провадження № 41206490 з примусового виконання наказу Господарського суду Луганської області №913/3200/13 щодо стягнення з КП «Лисичанськтепломережа» на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Луганське енергетичне об`єднання» (далі ТОВ Луганське енергетичне об`єднання») сум боргу за використану активну електричну енергію у сумі 2 637 405,12 грн., за перевищення договірних величин споживання електроенергії у сумі 71 174,54 грн., борг за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії у сумі 172 276,60 грн., пеню у сумі 114 167,87 грн., 3% річних у сумі 40.680,22 грн., витрати на сплату судового збору у сумі 62 997,44 грн. (а.с.11).

10.12.2015 виконавче провадження № 41206490 з примусового виконання наказу Господарського суду Луганської області № 913/3200/13 було відновлено (а.с.97).

06.01.2016 виконавче провадження № 41206490 приєднане до зведеного виконавчого провадження № 51799998 (а.с.99).

04.07.2019 до відповідача надійшла заява стягувача ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» про повернення виконавчого документа стягувачу - наказу Господарського суду Луганської області № 913/3200/13 від 01.11.2013 (а.с.100).

05.07.2019 відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа - наказу Господарського суду Луганської області № 913/3200/13 від 01.11.2013 стягувачу ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» (а.с.106).

05.07.2019 відповідачем винесено Спірну постанову (а.с.104).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (який діяв на час відкриття виконавчого провадження; далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону № 606-XIV).

Згідно з частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон № 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII вказано порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом № 1404-VIII, то в цьому випадку підлягали застосуванню положення саме цього закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 910/1587/13.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 37 цього Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (у редакції Закону, яка діє з 28.08.2018 на підставі Закону України від 03 липня 2018 року № 2475- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»).

До набрання чинності наведених змін, зокрема змін до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, така норма передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, сума виконавчого збору у розмірі 309 870,17 грн. у Спірній постанові була обрахована державним виконавцем як 10 % від загальної суми 3 098 701,70 грн., що визначена і підлягає примусовому стягненню за наказом Господарського суду Луганської області № 913/2300/13.

Місцевий суд, дійшовши висновку, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми, не врахував, що на момент винесення Спірної постанови розмір виконавчого збору повинен розраховуватись не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

Також, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач самостійно здійснював погашення боргу у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду Луганської області № 913/2300/13 від 01.11.2013, а станом на дату винесення Спірної постанови сума, яка залишилась не стягнутою у виконавчому провадженні з виконання наказу складає 71 174,54 грн.

Зазначене також підтверджується заявою стягувача ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» про повернення виконавчого документа, в якій зазначено, що станом на 01.07.2019 залишок заборгованості складає 71 174,54 грн., актом звірки між боржником і стягувачем (а.с.100, 119).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 41206490 від 11.12.2013, зі змісту якої вбачається, що боржнику було надано семиденний строк для добровільного виконання наказу Господарського суду Луганської області № 913/2300/13 від 01.11.2013 та зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій (а.с.11).

Зі змісту листа позивача від 10.01.2014, який було надіслано відділу примусового виконання стосовно виконання наведено наказу, до відкриття виконавчого провадження № 41206490 було проведено часткове погашення заборгованості в сумі 1 466 702,99 грн. (платіжне доручення від 30.10.2013) (а.с.12-13).

Відповідно до акту звіряння станом на 01.12.2013 (а.с.13зв.) за рішенням Господарського суду Луганської області у справі № 913/2300/13 позивачем сплачено 1 631 998,80 грн.

Як вже було зазначено судом вище, згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV (норми якого діяли на час відкриття виконавчого провадження) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону № 606-XIV строк, який у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення складає сім днів з моменту винесення постанови.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції, серед іншого, зробив висновок, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за наказом Господарського суду Луганської області № 913/2300/13 від 01.11.2013.

Також відповідно до інформації про виконавче провадження державним виконавцем вчинялись дії щодо стягнення сум заборгованості відповідно до виконавчого документу: винесення постанов про арешт коштів боржника які знаходяться в банках, винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження тощо (а.с.14-20).

Проаналізувавши положення статей 26, 27 Закону № 1404-VIII можна дійти висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню. Зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 Закону № 1404-VIII, за умови, що примусове виконання рішення передбачає його справляння, є обов`язком державного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 712/5014/17, від 25 червня 2019 року у справі № 712/394/17-а.

Однак, колегія суддів вважає, що державним виконавцем під час винесення Спірної постанови не враховані всі фактичні обставини щодо виконання боржником наказу Господарського суду Луганської області, які безпосередньо впливають на правильність та законність обрахування та, як наслідок, подальшого стягнення виконавчого збору (який за своєю правовою природою є саме безумовною дією державного виконавця в межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження), зокрема сплати заборгованості ще до відкриття виконавчого провадження на загальну суму 1 631 998,80 грн.

З огляду на сплату позивачем ще до відкриття виконавчого провадження заборгованості в сумі 1 631 998,80 грн., у державного виконавця не було підстав вживати заходи примусового виконання на цю суму, а оскільки розмір виконавчого збору вираховується із суми, що підлягає стягненню, з цієї суми не було підстав і стягувати виконавчий збір. Відтак, при прийнятті Спірної постанови відповідачем необґрунтовано обраховано розмір виконавчого збору, що обумовлює необхідність її скасування.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності свого рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не обумовлюють необхідності скасування рішення місцевого суду, а позовні вимоги КП «Лисичанськтепломережа» підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 360/3323/19 залишити без змін.

Повне судове рішення 02 жовтня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

І. Д. Компанієць