Справа № 560/2342/19
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2342/19
РІШЕННЯ
іменем України

30 вересня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Польового О.Л. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 08.07.2019 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 08.07.2019.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві та у відповіді на відзив вказує, що 05.07.2019 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.11.2017 по 08.07.2019. 22.07.2019 позивач отримав відповідь №350/485/60/1128 від 17.07.2019, відповідно до якої відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.11.2017 по 08.07.2019. Вказана відмова мотивована тим, що норми КЗпП України не можуть бути засновані до вказаних правовідносин, оскільки позивач був військовослужбовцем, а не працював по трудовому договору. Позивач вважає таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, та такою, що суперечить вимогам законів України, та порушує права позивача, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 30.07.2019 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

12.08.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечив, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначив, що на день звільнення ОСОБА_1 був розрахований повністю, а тому вимога щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.11.2017 по 08.07.2019 є нікчемною. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2019 по справі №560/3828/18 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, що не являється заробітною платою та не являється грошовим забезпеченням.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі письмові докази, оцінивши їх у взаємозв`язку та сукупності, суд зазначає наступне.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.10.2017 №441 ОСОБА_1 звільнено в запас відповідно до ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

15.11.2017 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 118 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

Відповідно до рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2019 по справі №560/3828/18, яке залишено в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд вирішив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 листопада 2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На виконання рішення суду, 25.06.2019 та 08.07.2019 військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок була виплачена індексація грошового забезпечення в сумі 2466,23 грн. та 30711,44 грн. відповідно, разом в сумі 33177,67 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 24.06.2019 №526, від 05.07.2019 №574.

Таким чином, сума індексації позивачу була присуджена рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2019 по справі №560/3828/18, а звільнення з військової служби відбулося без будь яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум.

05.07.2019 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 26.06.2019.

Листом від 17.07.2019 №350/485/60/1128 відповідач повідомив позивачу, що нарахування та виплата середнього заробітку на підставі статей 116, 117 КЗпП не передбачено законодавством, а тому, не має правових підстав для задоволення заяви позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Оскільки питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Однак, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18).

Отже, суд вважає, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Крім цього, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09 грудня 1994 року, пункт 29). Тобто, у цій адміністративній справі, суд приймає рішення на підставі доказів, враховуючи характер спірних правовідносин, і дає відповіді на ті аргументи сторін, які стосуються предмету цього судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, довів, що діяв у межах закону відмовляючи ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 по 08.07.2019 включно, що підтверджено доказами, перевіреними в суді, тому, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі №810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18) та встановлених обставин в цій адміністративній справі, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 )

Головуючий суддя О.Л. Польовий