Справа № 2а-18554/10/2670
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, треті особи: Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, Головне управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень від 29.11.2010р. №/0,№/0,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2010 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл", звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29 листопада 2010 року №/0, №/0.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року, в задоволенні позову ТОВ "АТ Каргілл" відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року у справі № 2а-18554/10/2670 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2017 року зазначено, що підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляду стала необхідність встановлення всіх обставин, яким належить давати оцінку з урахуванням усіх доказів у їх сукупності, в тому числі дослідження наявності ділової мети при вчиненні відповідних дій платника податку з придбання товару, їх обумовленість цілям господарського характеру, руху придбаного товару в подальшому у господарській діяльності, який супроводжується змінами у складі активів та/або зобов`язань платника податків.

За наслідками нового розгляду справи рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2010 року №/0, №/0, складені Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва.

Не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року, відповідачем Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлені обставини у справі, порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач посилається на те, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту, однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження реальності господарських операцій ( щодо фактичної передачі товару та подальшого використання його у господарській діяльності, на підтвердження проведення аналізів товару), а тому зазначені спірні договори є нікчемними, а право позивача на податковий кредит та бюджетне відшкодування на підставі податкових накладних, виданих на виконання таких угод не виникає.

02.10.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Акту перевірки від 19.11.2010 року №178/07-03/20010397 ДПІ у Печерському районі м. Києва винесено податкові повідомлення -рішення від 29.11.2010 року:

- № /0, яким позивачу за порушення пп.7.4.1, 7.4.5 Закону України "Про податок на додану вартість" зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 1 811 834 грн;

- №/0, яким позивачу за порушення пп.7.4.1, 7.4.5 Закону України "Про податок на додану вартість" збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість" всього в сумі 368 550 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 245 700 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 122 850 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та вказав, що доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами "безтоварності"/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

На час виникнення спірних правовідносин спеціальним законом, яким врегульовувалися дані питання був Закон України «Про податок на додану вартість»(далі -Закону № 168/97) .

Згідно з п. 1.7 Закону № 168/97 податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду зокрема у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97 передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Положеннями п. 7.2. ст. 7 Закону № 168/97 передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту (пп. 7.2.6); податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов`язань продавця у двох примірниках (пп. 7.2.3); право на нарахування податку і складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку (пп. 7.2.4).

Згідно із пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97 не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 цього пункту).

Заперечуючи у акті перевірки факт реального здійснення господарської операції між позивачем та його контрагентами , відповідач посилається на безтоварність господарських операцій між позивачем і ТОВ "Судносервіс" на загальну суму 1 811 834 грн, а також між позивачем і ТОВ "Агрокрок" на загальну суму 245 700 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ТОВ "Судносервіс" укладено наступні договори поставки насіння соняшника 2009 року врожаю українського походження (далі також "Товар"): Договір поставки № CVP2453 від 15.04.2010 року ; Договір поставки № CVP00115 від 08.02.2010 року; Договір поставки № CVP00278 від 16.02.2010 року; Договір поставки № CVP00112 від 08.02.2010 року; Договір поставки № CVP00366 від 18.02.2010 року; Договір поставки № CVP00425 від 19.02.2010 року; Договір поставки № CVP00496 від 22.02.2010 року; Договір поставки № CVP00541 від 23.02.2010 року; Договір поставки № CVP00605 від 24.02.2010 року; Договір поставки № CVP00804 від 01.03.2010 року; Договір поставки № CVP02201 від 06.04.2010 року; Договір поставки № CVP02129 від 02.04.2010 року; Договір поставки № CVP02260 від 08.04.2010 року; Договір поставки № CVP02311 від 09.04.2010 року; Договір поставки № CVP02533 від 19.04.2010 року; Договір поставки № CVP02631 від 23.04.2010 року; Договір поставки № CVP01512 від 17.03.2010 року; Договір поставки № CVP01064 від 05.03.2010 року; Договір поставки № CVP01651 від 19.03.2010 року; Договір поставки № CVP01683 від 22.03.2010 року; Договір поставки № CVP01405 від 15.03.2010 року; Договір поставки № CVP01342 від 12.03.2010 року; Договір поставки № CVP01722 від 23.03.2010 року; Договір поставки № CVP01924 від 29.03.2010 року; Договір поставки № CVP01844 від 25.03.2010 року; Договір поставки № CVP99345 від 25.12.2009 року; Договір поставки № CVP99683 від 20.01.2010 року; Договір поставки № CVP99236 від 24.12.2009 року; Договір поставки № CVP99499 від 05.01.2010 року; Договір поставки № CVP99874 від 29.01.2010 року; Договір поставки № CVP99520 від 11.01.2010 року; Договір поставки № CVP99612 від 14.01.2010 року.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надані копії: рахунків-фактур, ТТН, виписок по рахунку, складських квитанцій, актів прийому-передачі, видаткових накладних, податкових накладних (а.с.4-274 том 5, а.с.4-71, 73-149, 153-231 том 6)

Перевізні документи містять в собі інформацію про перевізника, замовника перевезення та одночасно вантажовідправника (ТОВ "Судносервіс"), вантажоодержувача (Позивача), пункти навантаження та розвантаження, вагу зерна.

Насіння соняшника від контрагента ТОВ "Судносервіс", яке було поставлено на Каховську філію Позивача на умовах СРТ перевірялося на якість в пункті поставки, що передбачено п. 6.1 Договорів та підтверджується ваговими відомостями (а.с.28-209 том 9, а.с.146-233 том 11).

Також, між ЗАТ "АТ Каргілл" і ТОВ "Агрокрок" укладено договір поставки насіння соняшника 2009 року врожаю українського походження № CVP93104 від 10.09.2009 року.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надані копії: видаткових та податкових накладних, складських квитанцій та виписок по рахунку (а.с.276-283 том 5, а.с.236 том 6, а.с.164 том 10).

Насіння соняшника від контрагента ТОВ "Агрокрок", яке було поставлено на елеватор ДП ДАК "Хліб України Врадіївський елеватор" на умовах EXW було перевірено на якість, що підтверджується сертифікатами якості, які видані Державною хлібною інспекцією та містяться у матеріалах справи (а.с.144-231 том 11).

Факт зберігання зернових, поставлених на виконання зазначених вище договорів поставки підтверджуються копіями договору складського зберігання, витягу з реєстру складських документів на зерно, складських квитанцій, сертифікату відповідності послуг зі зберігання зерна та продуктів його переробки (а.с. 279, 283 том 5, а.с.116-129 том 11, а.с.15-16 том 12).

Згідно зі ст. 1, ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За певних обставин подані позивачем документи можуть свідчити про існування господарських операцій, які за формою (зовнішнім вираженням) можуть підпадати під визначення реальних і таких, що зумовлюють зміни в структурі активів, зобов`язань та власного капіталу суб`єкта господарювання. У податкових спорах суди встановлюють чи підтверджують документи і розкривають, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатися на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкового грошового зобов`язання на підставі таких операцій.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши зміст цивільно-правової угод, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зі спірної операції позивача з контрагентом вбачається наявність економічної (ділової) мети.

За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій, основними видами діяльності позивача за КВЕД є, зокрема: виращування зернових та технічних культу, виробництво нерафінованих олії та жирів, виробництво іншої основної неорганічної хімічної продукції, оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин ( т.15 а.с.54-60).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Судносервіс" поставило 3 517,85 т. соняшника на Каховську філію Позивача у період січень-квітень 2010р. ТОВ "Агрокрок" поставило Позивачу 630,00 тон соняшника на елеватор ДП ДАК "Хліб України Врадіївськй елеватор" у вересні 2009, яке в подальшому було перевезено на Каховську філію Позивача, що підтверджується договором про надання послуг транспортно-експедиційного обслуговування, договором доручення, сертифікатами якості, товарно-транспортними накладними (а.с.130-232 том 11).

Згідно бухгалтерської довідки та виробничих звітів з переробки насіння на Каховській філії Позивача в період жовтень 2009р. та березень-травень 2010 р. було прийнято 148 676,55 т. насіння соняшника, перероблено 141 975,64 т. насіння соняшника та вироблено 62 031,01 т. соняшникової олії.

Подальший експорт олії підтверджується належним чином засвідченими копіями зовнішньо-економічних контрактів, ВМД, сертифікатів про походження товару з нотаріально посвідченими перекладами на українську мову, радіологічних сертифікатів, тощо (а.с.4-74, 192-226, 235-255, 257-288 том 10; а.с.2-49 том 14).

Зазначене вище спростовує твердження апелянта про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження проведення аналізів товару, відповідно до умов договорів; доказів на підтвердження фактичної передачі товару та подальшого використання його у господарській діяльності.

Колегія суддів звертає увагу, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Колегія суддів зауважує, що наявні в матеріалах справи містять достатні дані про зміст виконаних робіт та її учасників, підтверджують фактичність здійснення такої операції.

Таким чином, позивачем надано достатньо об`єктивних доказів, які підтверджують факт здійснення господарських операцій з купівлі-продажу соняшника з метою подальшого використання у власній господарській діяльності, що відповідає видам діяльності товариства за КВЕД.

Також, судом першої інстанції встановлено, що на час здійснення господарських операцій з позивачем, ТОВ "Судносервіс" та ТОВ "Агрокрок" були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Позивач, як покупець, не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Крім зазначеного, на переконання суду, законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що висновки податкового органу щодо порушення позивачем податкового законодавства ґрунтуються виключно на доводах щодо порушень норм податкового законодавства третіми особами - контрагентами контрагентів позивача.

Натомість, колегія суддів зауважує, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Перевіркою не встановлено відсутність документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників податкового кредиту по операціям з контрагентом, обов`язок ведення і зберігання яких покладено на позивача.

Відповідачем на підтвердження позиції щодо нікчемності господарських операцій не надано належних доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договорів, були сфальсифікованими, як і не надано доказів притягнення до відповідальності (в тому числі кримінальної) відповідних посадових осіб у зв`язку з занесенням до звітності даних, що не відповідають дійсності, не надано рішень суду, що набрали законної сили, якими вказані правочини визнані недійсними.

Отже, висновки відповідача, на підставі яких були винесено оскаржувані рішення не базуються на первинних господарських документах. Окрім того, висновки щодо позивача були сформовані виключно у зв`язку з оцінкою діяльності не самого позивача, а його контрагентів та контрагентів контрагентів позивача по ланцюгу.

Відповідачем не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків, не надано доказів щодо можливої відсутності у контрагентів позивача можливостей на виконання зобов`язань за укладеними договорами.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень КАС України.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29 листопада 2010 року №/0, №/0. є протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, треті особи: Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, Головне управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02.10.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді В.О.Аліменко,

Н.В.Безименна