Справа № 620/1109/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1109/19 Суддя першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Файдюка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Відповідач, Чернігівське ОУПФ) про:

- визнання неправомірними дій Відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії по втраті годувальника з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року;

- зобов`язання Чернігівського ОУПФ здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії по втраті годувальника, розмір якої згідно рішень судів складає 3 322,62 грн, починаючи з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року включно;

- стягнення з Відповідача через неправомірні дії на користь Позивача моральної шкоди у розмірі 36 000,00 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року позов задоволено частково:

- визнано неправомірними дії Відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії по втраті годувальника з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року.

- зобов`язано Чернігівське ОУПФ здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії по втраті годувальника, розмір якої рішень судів складає 3 322,62 грн, починаючи з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року включно.

- стягнуто з Чернігівського ОУПФ на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визначено право Позивача на пенсію по втраті годувальника у розмірі 50% від фактичного розміру пенсії, яку отримував ОСОБА_2 до його смерті, а відтак на виконання даного судового рішення Відповідач був зобов`язаний провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 19.05.2014 року. Крім того, суд підкреслив, що вказані протиправні дії суб`єкта владних повноважень були одним з чинників загострення хронічних хвороб Позивача, що вказує на наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, заявлені позовні вимоги вже були предметом судового розгляду, а також позов подано з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, по-друге, жодних належних і допустимих доказів заподіяння Позивачу моральної шкоди матеріали справи не містять, по-третє, чинним законодавством не передбачено призначення пенсії дружині за померлого чоловіка - працівника льотного екіпажу, виходячи із розміру пенсії за вислугу років.

Після усунення визначених в ухвалі від 06.08.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2019 року замінено Чернігівське ОУПФ правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ ПФ в Чернігівській області), відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що, по-перше, оскільки виплата пенсії не здійснювалася з вини державних органів, то право Позивача на перерахунок не може бути обмежене будь-яким строком, по-друге, підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог в іншій справі був висновок суду про їх передчасність, а тому відповідний спір судами не розглядався, по-третє, судом обґрунтовано встановлено факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач з 19.05.2014 року перебуває на обліку в Чернігівському ОУПФ та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, за померлого чоловіка ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розмір пенсії ОСОБА_1 складав 1893,27 грн. (а.с. 22-23).

У червні 2016 року Позивач звернувся до Чернігівського ОУПФ щодо перегляду пенсійної справи останньої та здійснення перерахунку пенсії, у зв`язку з втратою годувальника - 50% відповідно до суми пенсії, яку отримував чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Відповідач листом від 28.07.2016 року № 503/02/У-7 повідомив Позивача, що загальний розмір пенсії за віком померлого годувальника, з якого обчислюється пенсія по втраті годувальника складає 1626,69 грн. За документами пенсійної справи загальний розмір пенсії Позивача у зв`язку з втратою годувальника на 01.07.2016 року становить 1130,00 грн, яка призначена та виплачується згідно діючого законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року у справі № 620/3519/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2019 року, позов ОСОБА_1 до Чернігівського ОУПФ про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

- визнано неправомірними дії Чернігівського ОУПФ щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника в розмірі, меншому від 50% пенсії, яку отримував чоловік позивача - ОСОБА_2 до його смерті;

- зобов`язано Чернігівське ОУПФ призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника в розмірі 50% від фактичного розміру пенсії, яку отримував ОСОБА_2 до його смерті, який складав 6 645,23 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 9-13).

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського ОУПФ із заявою щодо перегляду пенсійної справи та здійснення перерахунку пенсії згідно визначеного судовими рішеннями розміру за весь період з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року.

Листом від 02.04.2019 року № 302/02/У-7 Відповідач повідомив Позивача, що підстав для проведення перерахунку пенсії до 11.02.2019 року немає, оскільки дана пенсія призначена за рішенням суду (а.с. 8).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 46, 56 Конституції України, ст. ст. 4, 5, 8, 9, 10, 36, 37, 38, 45, 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 6, 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. ст. 23, 1173 Цивільного кодексу України, а також з урахуванням обставин, встановлених у рішенні суду, яке набрало законної сили, прийшов до висновку про наявність у Позивача права на перерахунок та виплату пенсії у період з 19.05.2014 року по 11.02.2019 року, а також стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як було встановлено раніше, рішенням суду у справі №620/3519/18, яке набрало законної сили, встановлено право ОСОБА_1 на отримання пенсії по втраті годувальника у розмірі 50% від фактичного розміру пенсії, яку отримував ОСОБА_2 до його смерті, який складав 6 645,23 грн.

При цьому, у згаданому судовому рішення встановлено, що нарахування пенсії у розмірі 50% від пенсії за вислугу років померлого чоловіка (6 645,23 грн.) ОСОБА_1 з 19.05.2014 року не здійснювалося з вини державних органів, на яких покладено обов`язок щодо перерахунку та виплати пенсії, а тому право Позивача на перерахунок пенсії із даного періоду є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком в силу вимог законодавства України. У контексті наведеного посилання Апелянта на безпідставному незастосуванні судом першої інстанції процесуальних наслідків пропуску Позивачем шестимісячного строку звернення до суду є необґрунтованими, оскільки відповідні обставини вже були предметом судового розгляду.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що із набранням законної сили рішенням суду у справі №620/3519/18 у Відповідача виник обов`язок здійснити перерахунок та виплату пенсії Позивачу за період, починаючи з 19.05.2014 року, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній частині.

Твердження ГУ ПФ в Чернігівській області про те, що ОСОБА_1 вже зверталася з аналогічними позовними вимогами до суду, за наслідками розгляду яких було постановлено судове рішення, яке набрало законної сили, а тому вказане свідчить про зловживання Позивачем своїми процесуальними правами, судова колегія вважає помилковим, оскільки, як вірно підкреслив суд першої інстанції, підставою для відмови у задоволенні аналогічних за змістом вимог була їх передчасність з огляду на відсутність порушеного на момент розгляду справи №620/3519/18 права.

Надаючи оцінку доводам Апелянта про безпідставність стягнення судом першої інстанції на користь Позивача моральної шкоди, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

За правилами ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання, Європейський суд з прав людини зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Європейський суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Тобто, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Відтак, на переконання судової колегії, оскільки підставою для завдання моральної шкоди Позивачу є невиконання судового рішення протягом значного часу без належних на те умов, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з ГУ ПФ в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Наведена позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 12.02.2019 року у справі № 818/674/17.

Посилання Апелянта на відсутність правових підстав для призначення Позивачу пенсії як дружині померлого чоловіка - працівника льотного екіпажу, виходячи з розміру пенсії за вислугу років, суд апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні, оскільки відповідні обставини вже встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

В.В. Файдюк

Повний текст постанови складено « 02» жовтня 2019 року.