Справа № 160/6921/19
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2019 року Справа № 160/6921/19
23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 24.01.2019 року , про відмову в виплаті пенсії за віком позивачці на визначений нею банківський рахунок, та визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення і не виплати пенсії -протиправною;
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії - поновити та виплатити ОСОБА_1 призначену у відповідності до преюдиційної постанови пенсію за віком з 03 квітня 2013 року;
- прийняти заяву про виплату пенсії на банківський рахунок та виплачувати призначену пенсію позивачці на визначений нею банківський рахунок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою реалізувати своє право на поновлення пенсії, позивач звернувся до відповідача з особистою заявою про поновлення йому пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Проте відповідачем було відмовлено у поновленні пенсії позивачу, зазначаючи, що позивачем не була дотримана вимога особистого звернення про поновлення пенсії, представники позивача не мають достатніх підстав для передачі до УПФУ заяви про поновлення пенсії. Крім того, зазначено, що позивачці переховувалась пенсія через поштове відділення.
Позивач не погоджується з відмовою відповідача у поновленні виплати пенсії, зазначаючи, що має право на поновлення пенсії відповідно до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року, а визначені відповідачем підстави для відмови у поновленні пенсії звужують права позивача та його законні інтереси.
На думку позивача, оскаржувана бездіяльність відповідача є протиправною, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року позовна заява залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків у встановлений судом строк.
Адміністративний позов не відповідав вимогам ст.ст. 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ухвалою суду від 26 липня 2019 року був залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
На виконання умов ухвали від 26 липня 2019 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 30 серпня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/6921/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Цією ж ухвалою позивачу поновлено строк звернення до суду.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1,2 ст.257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду 30 серпня 2019 року на адресу суду від відповідача 20 вересня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву.
Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 повинна особисто звернутись до управління Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії.
У задоволенні адміністративного позову просили відмовити в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов на відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) є громадянкою України, постійно мешкає у Державі Ізраїль, що підтверджується копією додатку до посвідчення особи.
Протоколом від 31.01.2018р. по досягненні встановленого законодавством пенсійного віку та наявності стажу роботи 29 років 4 місяці 24 дні позивачці призначено пенсію за віком.
Починаючи з 03 квітня 2013 року позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку з виїздом до Ізраїлю на постійне місце проживання.
29.01.2017 року від імені позивача представник звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії. У заяві позивач, зокрема, зазначив місце реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 . Щодо механізму виплати пенсії позивач у заяві зазначив, що реквізити будуть надані додатково.
Вказана заява була посвідчена печаткою «Апостиль» відповідно до Гаагзької Конвенції від 05.10.1961 року.
На звернення представника позивача про поновлення пенсії відповідачем була надана відповідь від 24.01.2019 року №161/04-05/10, якою відмовлено у поновленні пенсії позивачу та зазначено, що для поновлення виплати пенсії необхідно безпосередньо звернутись позивачу.
Не погодившись з відмовою відповідача щодо поновлення виплати пенсії, позивач через свого представника звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46 Конституції України).
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.
Згідно з п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).
Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення/поновлення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листах №118989-18 від 20.06.2018 року та №1145/03.20-26 є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі «Пічкур проти України».
Аналогічна правова позиція викладена в зразковій справі Верховного суду України №805/402/18-а.
Таким чином, пенсії, призначені до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Цим Законом не передбачена така підстава для припинення пенсії, як перебування пенсіонера за кордоном, оскільки п.2 ч.1 ст.49 цього закону, який містив такі підстави для припинення пенсії, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 визнано неконституційним.
Відтак, у відповідача немає правових підстав не поновлювати пенсію позивачу.
Частиною 2 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, вказаним пунктом надана можливість звернення до пенсійного фонду з заявою про поновлення виплати пенсії законним представником пенсіонера.
Судом встановлено, що заява позивача про поновлення пенсії повністю відповідає формі, яка встановлена додатком 2 Порядку №22-1, підпис заявника на заяві було посвідчено належним чином печаткою апостиль відповідно до Гаазької конвенції, ратифікованою Україною 23.12.2003 року.
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Частиною 2 статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відтак, судом не встановлено порушень чинного законодавства під час звернення позивача через законного представника до органу пенсійного фонду з заявою про поновлення пенсії, яку останній не отримує з 03 квітня 2013 року.
З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне позов задоволити, а саме:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 24.01.2019 року, про відмову в виплаті пенсії за віком позивачці на визначений нею банківський рахунок, та визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення і не виплати пенсії -протиправною;
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії - поновити та виплатити ОСОБА_1 призначену у відповідності до преюдиційної постанови пенсію за віком з 03 квітня 2013 року;
- прийняти заяву про виплату пенсії на банківський рахунок та виплачувати призначену пенсію позивачці на визначений нею банківський рахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України відповідно до задоволених вимог позивача.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 241-246, 295, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати рішення від 24.01.2019 року, про відмову в виплаті пенсії за віком позивачці на визначений нею банківський рахунок, та визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо не поновлення і не виплати пенсії.
Зобов`язати відповідача вчинити певні дії - поновити та виплатити ОСОБА_1 призначену у відповідності до преюдиційної постанови пенсію за віком з 03 квітня 2013 року.
Прийняти заяву про виплату пенсії на банківський рахунок та виплачувати призначену пенсію позивачці на визначений нею банківський рахунок.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ПФУ у Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук